From Wikipedia, the free encyclopedia
Sosial isolasjon er en tilstand med delvis eller fullstendig fravær av sosial kontakt mellom et individ og andre mennesker i et samfunn. Dette skiller seg fra fenomenet ensomhet som defineres som en subjektiv følelse i forbindelse med oppfattet ensomhet. Sosial isolasjon kan være ønsket eller uønsket, midlertidig eller kronisk. Alle former for sosial isolasjon kan innebære å holde seg hjemme over lengre tid, å ikke ha kontakt med familie, venner eller bekjente, eller unngåelse av kontakt med andre.
Smitteisolater er en del av medisinsk infeksjonskontroll og smittevern. Formålet er å forebygge spredning av sykdom. Alle sykehus og sykehjem har egne protokoller for effektiv etablering av smitteisolater ved behov.
Følgende faktorer kan medvirke til sosial isolasjon:[1][2][3]
Sosial isolasjon kan starte tidlig i livet. Tidlig utvikling kan være preget av fokus på tanker og følelser knyttet til identitet som kan være vanskelig å dele med andre. For eksempel kan følelser av skam, skyld eller fremmedgjøring i barndommen føre til sosial isolasjon. [9]
Hvorvidt teknologi som Internett og mobiltelefoner har gjort sosial isolasjon verre er ennå et omdiskutert tema. Sosiale nettverk kan gi de sosialt isolerte en mulighet til å bli involvert i sosiale aktiviteter som ikke krever fysisk interaksjon. Chatterom, oppslagstavler, forum og andre digitale tilbud kan være et pluss for de som opplever sosial isolasjon, til å kunne utvikle vennskap og være en del av et fellesskap.
Studier på konsekvenser av sosial isolasjon inkluderer ofte både sosial isolasjon og ensomhet, og begrepene brukes om hverandre. Sosial isolasjon og ensomhet er assosiert med økt dødelighet. Det er uklart hva som fører til den økte dødeligheten, men det er foreslått at det kan ha sammenheng med påvirkning av mental helse og det kardiovaskulære systemet. Dette mønsteret er tydelig ved både objektiv sosial isolasjon og subjektiv ensomhet. [10] Det er også funnet at mennesker som opplever sosial isolasjon har større fare for tidlig død sammenliknet med mennesker som ikke er sosialt isolert. [11] Forskning har vist en sammenheng mellom sosial isolasjon og forhøyet risiko for høyt blodtrykk, høyt kolesterol, forhøyede nivåer av stresshormoner og svekket immunforsvar. [12]
Sosial isolasjon er også assosiert med dårlig mental helse. Det inkluderer økt risiko for depresjon, kognitiv reduksjon, angst og rusmiddelbruk.[13] Sosial isolasjon hos eldre er også assosiert med økt risiko for demens.[11]