From Wikipedia, the free encyclopedia
Mellomirsk er det navnet som er gitt av historiske filologer til det goideliske språket som ble brukt fra 900-tallet og fram til 1100-tallet. Det er samtidig med sent angelsaksisk (gammelengelsk) og tidlig mellomengelsk.[1] De moderne goideliske språkene irsk, skotsk-gælisk, og mansk er alle avløpere av mellomirsk.
På høyden av sin utbredelse ble mellomirsk talt og skrevet over hele Irland, Skottland og øya Man, fra Munster til Nordsjøen ved øya Inchcolm. Dets geografiske utstrekning gjorde det til det mest utbredte av alle språkene (om alle dens regionale versjoner telles som ett) på Storbritannia før slutten av 1100-tallet da etter hvert mellomengelsk begynte gjøre sin dominans gjeldende på østkysten av Irland og i mange keltiske regioner i nordlige og vestlige Storbritannia.
Få europeiske språk i løpet av middelalderen kan konkurrere med det volum av litteratur som er blitt bevart med mellomirsk. Grunnen til at så mye mellomirsk litteratur er blitt bevart skyldes iherdighet til noen få irske oldtidsforskere og samlere i tidlig moderne tid, men den store andel av fortellinger, årbøker, krøniker, helgenbiografier og annet som har blitt bevart viser hvor mye tillit medlemmer av irske klostre i middelalderen hadde i deres eget morsmål. Bortimot alt som er bevart er fra Irland, svært lite fra Skottland eller Man.
Lebor Bretnach, «den irske Nennius», er kun bevart fra et manuskript på Irland, skjønt Thomas Owen Clancy har nylig argumentert at det ble skrevet i Skottland på klosteret i Abernethy.[2]