From Wikipedia, the free encyclopedia
En gudsdom eller et ordal (middelalderlatin ordalium, jfr engelsk ordeal,[1] «prøvelse») var en dom for å avgjøre en persons uskyld, og inngikk i den hedenske arven som levde videre inn i middelalderen, deriblant «vannprøven» som mistenkte trollfolk ble utsatt for, tvekamper og «båreprøven», der man håpet å løse drapssaker ved å la mistenkte defilere forbi offeret, i håp om at den dødes sår ville begynne å blø når gjerningspersonen nærmet seg, jfr Hagen ved den døde Siegfried i Nibelungenlied. I 895 lot en tysk synode en strid mellom bispene i Bremen og Køln avgjøres ved tvekamp.[2]
Prosedyre innebar ofte at en part beviste sin uskyld eller arverett ved å gjennomgå en risikofylt eller potensielt dødbringende prøve, under den antatte forutsetning at en guddom bistår.
«Gudsdom» er en oversettelse av det mellomlatinske iudicium dei eller iudicium divinum, som ble overtatt i europeiske folkespråk under innflytelse av ordformer som det gammelhøytyske ordel, det gammelengelske ordāl og det mellomlavtyske godis ordil.
Mest kjent er «vannprøven»[3] og jernbyrd som Inga fra Varteig gjennomgikk. Harald Gille gikk over ni glødende plogjern for å bevise at han talte sant når han hevdet å være sønn av Magnus Berrføtt.[4] En annen gudsdom var «kjelfang» (av tysk Kesselfang) der den anklagede med blottet arm skulle ta opp en ring eller stein fra en kjel fylt med kokende vann.[5]
Ordet ordal benyttes som synonym for «gudsdom». Systemet ble bekjempet av kirken; i 1215 forbød fjerde laterankonsil i kanon 18, Sententiam sanguinis, enhver geistlig medvirkning i slik praksis.[6]