From Wikipedia, the free encyclopedia
Galleblæra (latin: vesica biliaris eller vesica fellea) er et lite, pæreformet organ som finnes hos mange virveldyr der galle blir lagra og konsentrert før den blir sluppet ut i tynntarmen.[1]
Galleblære | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
MeSH | D005704 | ||
TA98 | A05.8.02.001 | ||
TA2 | 3081 | ||
FMA | 7202 |
Levercellene i leveren produserer gallesyre, en gul væske som skilles ut et finforgrenet gangsystem som samler den opp og tømmer den til galleblæren via hovedgallegangen, på undersiden av leveren. Der lagres gallen og blir konsentrert, til ca. 50 ml, til den tømmer seg via en gallegang som ender i et felles tømmepunkt med bukspytt fra bukspyttkjertelen til tolvfingertarmen (startsegmentet i tynntarmen). Tolvfingertarmen sender ut et signalstoff (hormon) når den trenger tilførsel av galle. Galleblæren sitter i bukhulen, hvor galle lagres og konsentreres. Den er forbundet med leveren og tolvfingertarmen (duodenum) via gallegangene.
Galleblæras funksjon er knyttet til leveren, og bare virveldyr har en virkelig lever og kan derved ha galleblære.[2] Særlig hos slimål, som er en åtseleter er galleblære svært velutviklet.[3]
Galleblære finnes hos mange virveldyr, men mangler hos mange arter, særlig planteetere. Alle virveldyr produsere galle, men hos dem som mangler blære tømmes gallen suksessivt ut i tarmen etter hvert som den blir laget. Hos dyrearter som spiser store måltider en gang i blant vil det å ha et lager med galle være viktig, mens dyr med et jevnere matinntak kan klare seg uten.[4] Mennesker kan leve uten galleblære.[1] Kirurgisk fjerning av galleblæren kalles for kolecystektomi.
Gallen bryter først og fremst ned fett, og dyr med svært mager kost har derved lite behov for store mengder av det. Dyr med jevnt, fettfattig mattintak omfatter først og fremst planteetere, og da særlig drøvtyggere, selv om kyr har galleblære. Dyr uten galleblære omfatter:[4]