Episke love i folkedigtningen er en avhandling fra 1908 av den danske folkloristen Axel Olrik, trykt i Danske studier samme år.[1]
På grunnlag av et stort materiale av folkeviser, myter, eventyr og sagn fra nesten hele Europa stiller her Olrik opp noen generelle lover for fortelleteknikken i den episke folkediktninga.
- Overskuelighet. Fortellinga har få personer og få virkende krefter.
- Den sceniske totallsloven. Hver scene har som regel bare to handlende personer. En forutsetter her at f.eks. Per og Pål kan betraktes som én person.
- Skjematisering av stoffet. Ensarta personer og ensarta opptrinn blir gjort så like som råd.
- «Sagnets plastikk». Hvert opptrinn skal danne et tydelig bilde for fantasien. Personer handler slik at det svarer til deres indere streben. Det er enkle motsetninger: stor-liten, mann-kvinne, menneske-dyr osv.
- «Sagnets logikk». Det innføres ikke andre motiv enn de som betyr noe for handlinga. Motiv blir satt inn i et omfang som står i forhold til den betydninga de har for handlinga. Forholdet mellom årsak og virkning følger «det overnaturliges egne naturlove».
- Handlingens enhet. Handlingen samler seg om en enkelt hendelse. Bare det som fører fram mot den, tas med.
- Episk handlingsenhet. Hvert nytt trekk er med på å bygge opp mot en hendelse som tilhørerne hele tida kan ane. En ideell handlingsenhet får vi når flere handlinger blir stilt sammen slik at karakteren til personene kommer tydelig fram.
- «Handlingens likeløp». Handlingen går stadig framover mot det nærmeste punktet i tid og årsakskjede.
- Midtpunktloven. Handlingen arrangeres rundt en hovedperson, og bare det som vedkommer han tas med.
- Teksten kan ha to hovedpersoner – ofte en kvinnelig og en mannlig. Mannen er da den formelle hovedpersonen, og fortellinga følger hans skjebne.
- Den episke motsetningsloven. Når to personer står fram samtidig, er de oftest motsetninger i karakter, og kommer ofte i handlingsmotsetning til hverandre. Typiske motsetninger er: vond – god, fattig – rik, stor – liten, dum – klok, ung – gammel. Den i ytre forstand dårligst stilte vil som regel få sympatien.
- Bipersoner blir satt inn med karakteregenskaper som står i motsetning til hovedpersonen sine.
- Den episke tvillingloven. Når to personer utfører en handling i fellesskap, blir de med det svakere enn den som utfører handlinga alene.
- Tretallsloven. Tretallet viser at noe er stort og vanskelig å overkomme.
- Bakvekt. Når flere like situasjoner blir stilt etter hverandre, ligger hovedvekten på den siste.
- Regeln om forvægt. På første plads sættes den fornemste eller anseligste.
- Innledningsloven. Handlinga går gradvis over fra det hverdagslige til det spente.
- Hvileloven. Fortellinga stanser ikke brått etter en avgjørende hendelse. denne loven er særlig virksom i avslutninga; hovedpersonen blir ført over i en varig tilstand, det blir gjort rede for bipersonenes videre skjebne, og synlige minner om hendelsene kan bli gjort rede for. Det siste gjelder i særlig grad for sagnene.