Perhlorāti
From Wikipedia, the free encyclopedia
Perhlorāti ir perhlorskābes sāļi. Perhlorāti, izņemot tos, kam ir krāsaini katjoni, parasti ir baltas kristāliskas vielas. Perhlorāti ir visstabilākie no skābekli saturošajiem hlora savienojumiem.[1] Daudzi no tiem ir pilnīgi stabili kā cietā veidā, tā arī ūdens šķīdumos. Tomēr karsējot perhlorāti sadalās (parasti rodas attiecīgie hlorīdi un izdalās skābeklis). Kālija perhlorāts sāk sadalīties tikai pie apmēram 400 °C, citi perhlorāti, it īpaši kristālhidrāti vai organiskie perhlorāti, ir nestabilāki. Vairums perhlorātu ļoti labi šķīst ūdenī, turklāt šķīdumi praktiski nehidrolizējas. Kālija, rubīdija un cēzija perhlorāti slikti šķīst aukstā ūdenī, bet sildot šķīdība strauji pieaug, tādēļ šīs vielas ir viegli pagatavojamas un attīrāmas pārkristalizējot. Samērā slikti šķīstošs ir arī amonija perhlorāts. Perhlorāta joni nemēdz būt komplekso savienojumu sastāvā.
Perhlorātiem raksturīga nogulšņu veidošanās, pievienojot šķīdumam kālija hlorīdu; sildot nogulsnes izšķīst. Tā ir kvalitatīva analītiskā reakcija uz perhlorātiem.