From Wikipedia, the free encyclopedia
Kuršiai (latv. kurši, lot. currene), vakarų (pasak dalies tyrinėtojų – rytų) baltų tauta, nuo VII a.-VIII a. iki XVII a. I pusės gyvenusi rytinėje Baltijos jūros pakrantėje, dab. Latvijos vakaruose (Kurše) ir Lietuvos šiaurės vakaruose (iš pradžių – kone pusėje dab. etnografinės Žemaitijos, nuo X a. ar XI a. – tik maždaug iki pietinės Klaipėdos-Kulių-Plungės-Telšių-Mažeikių linijos).
Senosios baltų gentys Currene | |
Žemės | Vanema, Ventava, Bandava, Žemė tarp Skrundos ir Žemgalos, Piemarė, Duvzarė, Ceklis, Mėguva, Pilsotas |
Kunigaikščiai | Lamekinas |
Simo Karaliūno etnonimas kuršiai siejamas su liet. kuršas ‘vąšas’ < ‘*pleištas, kablys’, ‘kuolas, baslys; stulpas’ ir kildinamas iš veiksmažodinės šaknies reikšmės ‘skelti; skilti’, taigi kuršas – ‘kas atskilę, atskelta’, ‘kas atsišakoję’. Tokia reikšmė galėjusi būti pagrindas atsirasti reikšmėms ‘žmonių būrys, kuopa’, ‘giminė, padermė, (žmonių) karta’, ‘gentis’.[1]
Kuršiai daugiausia vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, taip pat žvejyba. Nuo V-VI a. vis daugiau vertėsi amatais ir prekiavo su Baltijos jūros baseino, Padneprės ir Pavolgio kraštais. I tūkstm. pabaigoje iro pirmykštė bendruomeninė santvarka, formavosi klasinė visuomenė. Nuo VII a. patenka į skandinavų akiratį, tačiau sistemingai kuršius pulti vikingai pradeda tik nuo VIII a. Tarpais mokėjo duoklę Švedijos ir Danijos karaliams. Nuo XI a. II pusės jau patys kuršiai pradėjo puldinėti Danijos ir Švedijos pakraščius. 1042 metais kuršiai surengė puolimą į Daniją. 1170 metais kuršiai puolė Elando salą prie Švedijos krantų. XI a.-XIII a. skverbėsi į lyvių žemes.
Kuršių kovas su danais ir švedais nuo 853 m. aprašė Rimberto kronika. Pasak kronikos 854 m. ar 855 m. švedų karalius Olavas buvo įsiveržęs į Kuršą ir apgulęs Apuolės pilį. Kuršiai minimi ir aprašomi Adomo Brėmeniečio „Hamburgo vyskupų istorijoje", Sakso Gramatiko, taip pat Rusios ir kalavijuočių ordino metraščiuose.[2]
Nuo XIII a. pradžios kuršiai susidūrė su Rygoje įsikūrusiu Kalavijuočių ordinu. 1210 m. kuršiai puolė Rygą ir kalavijuočių laivus.[3]
Nesudarę valstybės buvo priversti 1229–1231 m. pripažinti Kalavijuočių, 1242 m. – Livonijos ordino valdžią. Po žemaičių pergalės Saulės (1236 m.) ir Durbės mūšių (1260 m.) buvo sukilę, tačiau Ordino nuslopinti. Dalis kuršių gyventų plotų po ilgų kovų virto dykra, daugelis kuršių iš savojo krašto pasitraukė į Žemaičius ir Lietuvą. 1422 m. Melno sutartimi Lietuvai galutinai atiteko pietinė Kuršo dalis. Pietiniai kuršiai asimiliavosi su žemaičiais, taip vėliau per juos įsilieję į Lietuvos valstybę, o šiauriniai kuršiai tuo pačiu laikotarpiu asimiliuodamiesi su žiemgaliais ir lyviais sulatvėjo. Kaip atskiras etninis vienetas minimi iki XVI a. pabaigos.[4]
IX a. minimos 5 kuršių žemės (Pilsotas, Mėguva, Ceklis, Duvzarė, Piemarė). 1230 m. popiežiaus legato ir kuršių sutartyje minimos 9 žemės, įskaitant lyvių genties sąskaita (Bandava, Ventava, Vanema) ir matyt žemgalių neapgyvendinta žemė tarp Skrundos ir Žemgalos:
Dabar Lietuvos Respublikoje, kuršiškų žemių dalyje yra šie miestai ir miesteliai:
Vėliau etnonimu kuršiai kartais pasivadindavo Latvijos Kuršo, vakarų Žemaitijos, Mažosios Lietuvos latviai, akcentuodami daugiau savo geografinę, ne etninę kilmę. Tokie buvo ir Kuršių nerijos latviai (kuršininkai, kopininkai), atsikėlę čionai iš Kuršo.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.