(1920–2024) horvát politikus From Wikipedia, the free encyclopedia
Josip Manolić (Kalinóc, 1920. március 22. – 2024. április 15.) horvát politikus, a Horvát Köztársaság miniszterelnöke 1990 augusztusa és 1991 júliusa között. Ő volt a Jugoszlávia tagköztársaságaként létező Horvátország utolsó miniszterelnöke, mivel az ország az ő ciklusa alatt kiáltotta ki hivatalosan is függetlenségét 1991. június 25-én.
Josip Manolić | |
![]() | |
Horvátország miniszterelnöke | |
Hivatali idő 1990. augusztus 24. – 1991. július 17. | |
Elnök | Franjo Tuđman |
Előd | Stjepan Mesić |
Utód | Franjo Gregurić |
Horvátország államelnökségének elnökhelyettese | |
Hivatali idő 1990. július 25. – 1990. augusztus 24. | |
Előd | önmaga, mint a Horvát Szocialista Köztársaság elnökségének elnökhelyettese |
Utód | a tisztség megszűnt |
Horvát Szocialista Köztársaság elnökségének elnökhelyettese | |
Hivatali idő 1990. május 30. – 1990. július 25. | |
Előd | Ante Marković |
Utód | önmaga, mint Horvátország államelnökségének elnökhelyettese |
Független Horvát Demokraták (HND) pártjának elnöke | |
Hivatali idő 1994. április 30. – 2002. október 26. | |
Előd | nem volt |
Utód | Zlatko Canjuga |
Katonai pályafutása | |
Csatái | második világháború |
Született | 1920. március 22. Kalinóc |
Elhunyt | 2024. április 15. (104 évesen)[1][2] Zágráb |
Sírhely | Mirogoj temető |
Párt |
|
Foglalkozás | jogász |
Iskolái | Zágrábi Egyetem (–1960, jogi alapdiploma) |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Josip Manolić témájú médiaállományokat. |
Manolić a Szentgyörgyvár melletti Kalinócon született jómódú munkáscsaládban, négy gyermek közül a legfiatalabbként. Nyolc éves korában családja a Nova Rača melletti Orlovacba költözött. A belovári kézműves szakközépiskolában érettségizett, ahol cipésznek tanult. 18 éves korában csatlakozott a Jugoszláviai Kommunista Ifjúsági Szövetséghez (SKOJ). A Dolgozók Szakszervezeti Szövetségének (URS) cserzőiparért felelős alelnöke volt.
19 éves korában felvették a Horvátországi Kommunista Pártba. 1940-ben a SKOJ Újgradiskai Városi Bizottságának titkárává, és a Kommunista Párt Regionális Bizottságának tagjává nevezték ki.[3]
A második világháború jugoszláviai kitörése után illegális párttevékenységben vett részt Újgradiškában. Az usztasa hatóságok 1941 májusában a Kommunista Párt és a SKOJ tizenkét tagjával együtt letartóztatták, mert a kommunista párt szórólapjait sokszorosította és terjesztette. Eleinte Újgradiškában raboskodtak, de később Pozsegába szállították őket. Közülük kettőt halálra ítéltek, de később kegyelmet kaptak, és büntetésüket két, illetve három év börtönre mérsékelték. A többieket elengedték.[3]
Kiszabadulása után Zágrábba ment, ahol a jugoszláv partizánok mellett agitált. 1942 októberéig Zágrábban maradt, amikor a partizánok irányítása alatt álló területre ment. A párt agitátoraként beutazta Horvátországot. Andrija Hebrang 1944-es menesztésével a SKOJ teljes vezetését, köztük az akkor szervezeti titkárként működő Manolićot is menesztették. Elbocsátása után a párt Belovárba küldte.[3]
1944 márciusában a Horvátországi Kommunista Párt Belovári Városi Bizottságának tagja lett, majd szervezeti titkárrá nevezték ki. 1944 októberében kinevezték a belovári Népvédelmi Osztály 2. csoportjának (OZNA 2) főnökévé, mely az 1944 májusában alapított kommunista rendőrséghez tartozott. Az OZNA 2 joghatósága belügyekre, az OZNA 1 illetékessége a külügyekre terjedt ki, az OZNA 3 pedig a katonaságon belül teljesített szolgálatot.[3]
A Független Horvát Állam hadseregének nyomására a jugoszláv partizánok átmenetileg elhagyták Belovárt, de 1945. május 5-én ismét visszatértek. Ettől kezdve feladata volt, amint azt Manolić mondta, „megtisztítani a terepet a megmaradt usztasáktól és az ellenséges megszálló erőktől”. Joghatósága a Belovár önkormányzatához tartozó terület volt, amelybe ekkor a városok közül Kapronca, Kőrös, Szentgyörgyvár, Vrbovec, Csázma és Ivanić-Grad tartozott.[3]
A háború után, 1946 tavaszán elbocsátották a belovári OZNA 2 főnöki posztjáról, és még ugyanazon év őszén a belgrádi Katonapolitikai Iskolába küldték továbbtanulni. Az iskola szovjet mintára épült, és a Jugoszláv Néphadsereg oktatási rendszerének része volt.[4] 1947 végén visszatért Zágrábba, és kinevezték a Horvát Szocialista Köztársaság Állambiztonsági Igazgatósága személyzeti osztályának vezetőjévé.
1948. augusztus 1-jén a zágrábi Belügyi Titkárság Büntetőbüntetés-végrehajtási Osztályának vezetőjévé nevezték ki.[4] Ez idő alatt börtönözték be Alojzije Stepinac zágrábi érseket. 1948-ban a politikai foglyok börtönének vezetője lett, mely hivatalt 1963-ig töltötte be.[3]
1960-ban szerzett jogi diplomát a Zágrábi Egyetem Jogi Karán. 1965-ben beválasztották a Horvát Szocialista Köztársaság parlamentjébe. Parlamenti képviselőként az Alkotmányügyi Bizottság tagja, a Törvényalkotási-Jogi Bizottság elnöke és a Szervezeti-Politikai Bizottság elnöke volt. 1965-ben újra képviselővé választották. Az 1972-es horvát tavaszt követően felmentették minden tisztségéből, és nyugdíjba küldték.[3]
A Horvát Demokratikus Közösség (HDZ) egyik alapítója volt, részt vett annak alapító közgyűlésén a zágrábi Jarunban. Ezt követően Franjo Tuđmannak, a független Horvátország első elnökének egyik legközelebbi munkatársa volt. Hamarosan kinevezték a Horvát Szocialista Köztársaság elnökségének alelnökévé. 1990. augusztus 24. és 1991. július 17. között Stjepan Mesićet követve Horvátország miniszterelnöke volt. Miniszterelnöksége alatt, 1991. június 25-én szavazta meg a horvát parlament Horvátország kiválását a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaságból, és független országgá nyilvánította. Manolićot Franjo Gregurić követte a miniszterelnöki tisztségben 1991 júliusában.[3]
Amikor Manolić 1991. július 17-én távozott miniszterelnöki tisztségéből, a horvát erők – a rendőrség és a születőben lévő katonaság – teljes körű háborúba keveredtek a krajnai szerb felkelőkkel, akiket a Jugoszláv Néphadsereg (JNA) támogatott. Egy másik, még fontosabb posztot töltött be az Alkotmányos Rendvédelmi Hivatal élén, amely testület az összes horvát biztonsági szolgálatot koordinálta és felügyelte.[3] Itt leginkább az Állambiztonsági Szervezet (UDBA) régi kádereire és a kommunista korszak biztonsági apparátusának más részeire támaszkodva kiépítette Tuđman elnök biztonsági apparátusát. Munkája jellege ellenére továbbra is a nyilvánosság reflektorfényében maradt. Interjúiban és nyilatkozataiban fokozatosan mérsékelt hírnévre tett szert. Nagy hatalma, mérsékelt nézetei és pártmúltja rendkívül népszerűtlenné tették a HDZ párt soraiban, és összeütközésbe sodorta Gojko Šušak védelmi miniszterrel, aki egy keményvonalas nacionalista frakciót vezetett.
1993-ban leváltották posztjáról, és a Horvát Megyei Kamara elnökévé választották. Sokan ezt a lefokozásának és Tuđman kedvencétől való megválásának tekintették. Egy évvel később Manolić és Mesić megpróbálta megszervezni a HDZ parlamenti képviselőinek tömeges távozását, és ezzel megfosztani Franjo Tuđmant a parlamenti többségtől. Mivel ez nem sikerült, később a HDZ másként gondolkodóival együtt létrehozták a Horvát Független Demokraták (HND) nevű új pártot, amelynek 1995-ben Manolić lett az első elnöke.[3]
Országos szintű hatalomátvételi kísérlete kudarcot vallott, de a Zágráb Megyei Közgyűlésben támogatóinak sikerült leváltaniuk a HDZ adminisztrációját. Ez arra késztette Tuđmant, hogy új jogszabályokat vezessen be, összevonva Zágráb megyét és Zágráb városát, egyúttal új választásokat írt ki, ami végül a zágrábi válsághoz vezetett. Ezek a választások egybeestek az 1995-ös parlamenti választásokkal, amelyek során a HND rosszul szerepelt, és nem jutott be a parlamentbe. Azóta Manolić visszavonultan él az aktív politikától. 2015-ben jelent meg önéletrajza, „Politika i domovina – Moja borba za suverenu i socijalnu Hrvatsku” („Politika és haza – Küzdelmem a szuverén és szociális Horvátországért”) címmel.[5]
Manolić volt a legidősebb élő egykori horvát miniszterelnök és a leghosszabb életű személy, aki valaha is betöltötte ezt a hivatalt. Előrehaladott kora miatt mind a közösségi médiában, mind a sajtóban nevezetessé vált. Kiderítették róla, hogy ő az egyik legrégebbi horvátországi érvényes jogosítvány tulajdonosa,[6] és állítólag ő lett az első horvát, akinek genom-szekvenálását elvégezték.[7] Van egy szatirikus Facebook-oldal is, amelyet hosszú életének szentelnek „Joža Manolić je nadživio” (Joža Manolić túlélte) címmel.[8]
2020. március 22-én töltötte be a 100. életévét.[9] 2021 áprilisában elkapta a COVID-19-et. Annak ellenére, hogy kezdetben enyhe tüdőgyulladásos jelek mutatkoztak rajta, nem került kórházba, és végül alig több mint két héten belül felépült.[10][11]
1945-ben nősült meg először. Első felesége, Marija Eker (1921–2003. április 15.) volt, aki 82 évesen egy háztűzben halt meg.[12] 2016. április 30-án, 96 évesen másodszor is megnősült, feleségül vette Mirjana Ribarićot (1956. március 5. – 2020. augusztus 18.),[13] aki 35 évvel volt fiatalabb nála, de 2020-ban, 64 évesen tüdőrákban ő is meghalt.[14] Három gyermeke van: Darko, Zrnko és Jasna.[15]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.