From Wikipedia, the free encyclopedia
A The Clash, röviden csak Clash (magyarul csapás, ütés, összeütközés) angol punk rock együttes, 1976 és 1986 között volt aktív. A zenekar bátran feszegette a műfaj határait, és zenéjében felhasználta a reggae, a funk, a new wave, a dub és a rockabilly elemeit is.[1] Az együttes klasszikus felállása – Joe Strummer, Mick Jones, Paul Simonon és Topper Headon – csak 1977-re alakult ki.[1]
The Clash | |
![]() | |
Információk | |
Eredet | London, Anglia |
Alapítva | 1976 |
Aktív évek | 1976–1986 |
Műfaj | Punk rock, rock |
Kiadó | CBS |
Tagok | |
Joe Strummer Mick Jones Paul Simonon Topper Headon Keith Levene Terry Chimes Rob Harper Pete Howard Nick Sheppard Vince White | |
A The Clash weboldala | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz The Clash témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
A Sex Pistols felbomlása után csaknem egy évtizeden át a Clash volt a brit punk központi zenekara.[2][3][4] Pályafutása során hat stúdiólemezt adott ki. Legnagyobb sikerét harmadik lemezével, a London Calling (1979) című dupla albummal érte el,[2] amelyet a Rolling Stone az 1980-as évek legjobb lemezének választott 1990-ben.[1] Az 1982-es Combat Rock album volt az utolsó, amelyet a klasszikus felállásban rögzítettek.[5]
A Clash belső kohéziója meggyengült, és 1983. szeptember 27-én[6] Joe Strummer és Paul Simonon kirúgta a fő zeneszerzőt, Mick Jones-t.[5] A Clash utolsó stúdióalbuma, a Cut the Crap 1985. november 4-én jelent meg.[6] Az újhullámos hangzású albumot értetlenkedve fogadták a kritikusok és a Clash-rajongók, és a zenekar a következő évben feloszlott.[7]
A Clash szövegei baloldali politikai mondanivalójukról ismertek. Míg a nagy előd és kortárs Sex Pistols nihilizmust hirdetett, addig a Clash lázadásra szólított fel, és fellépést sürgetett a faji diszkrimináció, a rendőri brutalitás és a harmadik világ népeinek elnyomása ellen.[8] Az együttes 2003-ban, egy évvel Joe Strummer halála után, bekerült a rock and roll hírességek csarnokába.[2]
A második világháborút követően Nagy-Britanniának gazdasági nehézségekkel, a gyarmatbirodalom széthullásával és a társadalom szerkezetének drasztikus megváltozásával kellett megküzdenie. Az ország újjáépítése sikerült, de az 1970-es évek közepén a gazdaság recesszióba került, a munkanélküliség, különösen a fiatalok között, nagyon magas volt. Az állástalan fiatalok a kormányt okolták, tele voltak dühvel, agresszióval, a különböző divatirányzatok tagjai – Modok, Teddy fiúk, rockerek – gyakran egymáson vezették le a feszültséget. London bevándorlók lakta szegénynegyedeiben egyre fokozódott a feszültség a növekvő rasszizmus miatt.[9]
Ebben a kiélezett időszakban érkezett meg Nagy-Britanniába az Egyesült Államokból a punk, amely gyorsan népszerű lett a fiatalok között.[10] A brit punkzene erős politikai mondanivalója miatt különbözött az amerikaitól, és véglegesen lezárta a hippikorszakot. A punk az elkeseredett fiatalok illúzióvesztését, sikertelenségét, kilátástalanságát és reménytelenségét üvöltötte világgá. Ezt az általános életérzést talán legpontosabban a Sex Pistols fogalmazta meg mindössze két szóban: No future, azaz nincs jövő.[10] A Time 1978. január 16-án elég pontosan látta, mit jelent a punk mozgalom, amikor azt írta hogy „Nagy-Britanniában a punk a munkásosztálybeli fiatalok hangja, akik nem találnak munkát és egy cseppet sem törődnek hazájuk hagyományaival.”[11]
A hangos, gyors és vad zene segített utat engedni egy frusztrált generáció dühének. Ez a zene, valamint a punkok sajátos, polgárpukkasztó öltözködése, a biztosítótűkkel összefogott tépett pólók és a színes irokézfrizurák, illetve a társadalmi szokásokra fittyet hányó viselkedése, sokkolta az idősebbeket. „A punk-rock célja az erőszak népszerűsítése, a szex és a rombolás, ebben a sorrendben”, tudósított az NBC News 1977-ben, abban az évben, amikor megjelent a Sex Pistols dühös, káoszra és anarchiára buzdító Never Mind the Bollocks, Here’s the Sex Pistols című lemeze.[11][12]
Az első punkzenekarok (The Fugs, MC5, The Stooges, New York Dolls, Television, The Ramones, Sex Pistols) megváltoztatták a zenéléssel kapcsolatos attitűdöt is: az együttesalapításhoz és a fellépéshez már nem volt szükség komoly hangszeres tudásra, elég volt az elszántság és a dühös mondanivaló.[13] Míg a nagy rockzenekarok hosszas gitár- és dobszólókkal bűvölték közönségüket, addig a Ramones 14 számot tudott le 30 perc alatt bemutatkozó albumán.[11] A punk „csináld magad” hozzáállás a hivatalos kultúra, a konzervatív értékek és elvárások teljes elutasítását jelentette.[12]
Az együttes későbbi szerzőpárosa, Mick Jones és Joe Strummer munkanélküli segélyért állt sorban, amikor először találkozott.[2] Mindkettőjüknek volt már zenei múltja. Strummer együttese a The 101ers volt, amely főként kocsmákban lépett fel, és rockot, rockabillyt játszott. Strummer 1976 tavaszán csodálkozott rá a punkra, amikor a Sex Pistolssal léptek fel. Később azt mondta, elég volt öt másodpercet meghallgatnia a Sex Pistols első számából, hogy rájöjjön, a 101ers-szel „olyanok vagyunk, mint a tegnapi újság, nekünk végünk”.[14] Hamarosan kivált az együtteséből, hogy punkot játsszon.[15]
Mick Jones és gyerekkori barátja, a Clash leendő basszusgitárosa, Paul Simonon a The Ramones egyik londoni koncertjén kapott kedvet az együttesalapításhoz,[13] és London SS néven kezdtek zenélni.[2] A London SS ügyeit a Sex Pistols-menedzser Malcolm McLaren üzlettársa, Bernard „Bernie” Rhodes intézte. Ebben az időben Strummer alkalmi munkákból élt, és egy foglalt házban lakott.[1][9]
Az együttes megalakulásakor Strummer elhagyta a foglalt ház kommunáját és addigi barátait, mert úgy érezte, új időszámítás kezdődik.[3] Rhodes azt javasolta Strummernek, hogy a szövegek legyenek erőteljesen politikai beállítottságúak, amit a frontember megfogadott.[7]
A The Clash nevet Simonon javasolta, mert feltűnt neki, hogy az újságok milyen előszeretettel használják a kifejezést. Az együttes első felállásában még szerepet kapott Keith Levene gitáros és Terry Chimes, becenevén Tory Crimes (konzervatív bűnök) dobos is. Levene néhány hónap múlva távozott, és később Johnny Rottennel zenélt együtt a Public Image Ltd-ben.[2][1] A Clash ebben az időben egy vasúti raktárhelyiségben próbált London egyik külvárosában.[3] Az együttes 1976. július 4-én a sheffieldi The Black Swanben lépett fel először, a Sex Pistols előzenekaraként.[14]
Szeptemberben felléptek a 100 Club punkfesztiválján a Sex Pistols, a Damned, a Buzzcocks, a Vibrators és a Siouxsie and the Banshees mellett. A New Musical Express újságírója, Geoff Hill ezt írta róluk: „Számaik rövidek és lényegre törők, (…) előadásmódjukból úgy tűnik, kifejezetten kedvelik a rockzenét”.[1] 1976 októberében a Clash-tagok részt vettek az első nagyobb punk-Teddy összecsapásban a University of London Unionban, és a koncert után el kellett barikádozniuk magukat az öltözőben. Mick Jones könnyebb orrsérüléssel úszta meg a verekedést.[9]
A Clash a Damneddel és az amerikai The Heartbreakersszel részt vett a Sex Pistols Anarchy című 1976. decemberi nagy-britanniai turnéján, amelyet óriási médiafelhajtás és felháborodás kísért, egyrészt az első Sex Pistols-lemez, másrészt Johnny Rottenék botrányos tévészereplése miatt. Az együttesek nem léphettek fel számos helyen, amelyet korábban lefoglaltak, így a tervezett 19 koncertből csak három lett. Manchesterben olyan botrányosra sikeredett a Sex Pistols fellépése, hogy még a Clash-tagoknak is menekülniük kellett a helyszínről, és egy kínai étteremben rejtőztek el.[4]
1977 februárjában a CBS lemeztársaság leszerződtette a Clasht. Április 24-én[6] megjelent az együttes első albuma, a The Clash Nagy-Britanniában. Az anyagot három egymást követő hétvégén rögzítették.[2] A lemezen 14 szám kapott helyet, köztük a ma már punk-rock himnusznak tekinthető White Riot, az I’m So Bored With the U.S.A. és a London’s Burning.[16] A lemez a társadalmi igazságtalanságok bemutatásán túl azt üzente, hogy a negatív tendenciákon lehet változtatni.[1]
A kiadó azt kérte az együttestől, tegyenek még egy extra számot a lemezre, hogy az hosszabb legyen. A Clash úgy döntött, hogy a jamaicai énekes, Junior Murvin reggae dalát, a Police & Thieves-t dolgozza fel, amely előrevetítette vonzalmát a későbbi lemezeken hangsúlyosan megjelenő reggae iránt.[2][9] A felvételeken még Chimes dobolt, de utána kiszállt, mert elege lett a folyamatos politikai „nyomulásból”.[17] Chimest Topper Headon váltotta 1977. október 25-én,[6] és ezzel kialakult a Clash klasszikus felállása.
1978. április 30-án a Clash részt vett a Rock Against Racism (Rock a rasszizmus ellen) kampányban, amikor a Náciellenes Liga rendezvényén 70 ezer ember előtt lépett fel a Victoria Parkban Tom Robinson, az X-Ray Spex és a Steel Pulse társaságában.[9] Amerikai kiadójuk, az Epic egy ideig visszatartotta a nagylemezt, mert túl durvának ítélte. A Rock & Roll Hall of Fame szerint ironikus, hogy a kiadó később „az egyetlen banda, amelyik számít” matricával adta ki a Clash-albumokat.[2][1]
Az együttes a Buzzcocks és a Jam társaságában elindult a White Riot-turnéra, amelyet botrányok kísértek. Joe Strummert és Topper Headont Newcastle-ben azzal vádolták meg, hogy loptak a hotelből, az észak-londoni Rainbow Theatre-ben pedig nagyjából kétszáz széket tört össze a közönség, és darabjaikat a színpadra dobálta.[9]
Közben kiadójuk, a CBS beleegyezésük nélkül kiválasztotta a Remote Control című számukat második kislemezükre. A Clash, tiltakozásul művészi szabadsága megsértése miatt, a dub és reggae zenész, Lee „Scratch” Perry segítségével rögzített Complete Control megjelentetésével vágott vissza. 1977 végén és 1978 elején más számok is megjelentek kislemezen, a Clash City Rockers és a (White Man) In Hammersmith Palais. Az Epic végül, a jó sajtóvisszhang és a jelentős magánimport hatására, 1979-ben kiadta a The Clash-t az Amerikai Egyesült Államokban.[1]
Második nagylemezük, a Give ‘Em Enough Rope 1978. augusztus 16-án[6] jelent meg Nagy-Britanniában, és az Epic korábbi habozása miatt az Egyesült Államokban hamarabb látott napvilágot, mint az első album.[2][18] A lemez producere az amerikai Sandy Pearlman volt, aki a Blue Öyster Culttal is együtt dolgozott. Az albumon tíz szám kapott helyet, közöttük a Safe European Home, az English Civil War és a Tommy Gun.[19] A Safe European Home Joe Strummer és Mick Jones 1977. novemberi jamaicai utazásának emlékeit dolgozza fel, amikor a két zenész a közállapotok miatt szinte ki sem tudott mozdulni a hotelszobából. A számok főként a harmadik világ konfliktusaival, az európai terrorizmussal és London lepusztulásával foglalkoznak.[9] A lemez dallamosabb és szentimentálisabb lett, mint bármelyik punkzenekar addig kiadott anyaga.[20]
A Rolling Stone magazin kritikusa azt írta az albumról, hogy a Clash zenéje még mindig gyors és hangos, de a lírai hangsúlyok felhasítják a durva felszínt. Greil Marcus úgy látta, hogy míg a Sex Pistols nihilizmust hirdetett, addig a Clash forradalomra biztat: „Ha Johnny Rotten olyan volt, mint az Antikrisztus, a Clash frontembere, Joe Strummer egy utcai harcos hangján szólal meg. Nem az Armageddonra, csak a következő csatára hív fel”.[18] A brit Sounds, az amerikai Rolling Stone és a Time az év lemezének választotta a Give ‘Em Enough Rope-ot.[9] 1978 októberében az együttes megvált Bernard Rhodes-tól.[21]
Az együttes 1979 februárjában megkezdte első amerikai turnéját. Addigra már százezer külföldről behozott példányt adtak el[8] az első lemezből az Egyesült Államokban. A Pearl Harbor-turné hat koncertből állt, de nem egy punk előadót, hanem Bo Diddley rhythm and blues zenészt kérték fel azok megnyitására, ami előlegezte a punk műfaji határainak további feszegetését.[9][20] Ebben az évben jelent meg az együttes The Cost of Living című kislemeze.[1]
1979 nyarán a Clash megkezdte harmadik lemeze, a London Calling elkészítését. A producer Guy Stevens volt.[2] Számaikhoz a korai amerikai rock and rollból merítettek inspirációt.[20] A dalokat Strummer és Jones utóbbi nagymamájának lakásán írta.[22] A dupla nagylemezt mindössze 23 nap alatt vették fel a londoni Wessex-stúdióban, és 1979. december 26-án[6] jelent meg Nagy-Britanniában.[23] Az album négy oldalán 19 szám kapott helyet, köztük a lemez címadója, valamint a Spanish Bombs, a The Guns Of Brixton és a Revolution Rock.[24]
A Train in Vain az utolsó pillanatban került fel a lemezre, és még a borítóról is lemaradt, de az együttes első olyan dala lett, amely felkerült az amerikai slágerlistára.[20] A lemezt eredetileg a The Last Testament (Az utolsó testamentum) címen tervezték kiadni, jelezve, hogy az albummal véget ért a zene Elvis Presleyvel kezdődött fejezete. A címtől végül elálltak, de a borító rózsaszín és zöld betűi Elvis Presley első, önmagáról elnevezett lemezére utalnak.[23]
A London Calling meghozta az áttörést. Az eklektikus – punk, reggae, ska, R&B, rockabilly, dzsessz elemeket felvonultató – album a Clash főműve lett.[21] 1990-ben a Rolling Stone az 1980-as évek legjobb lemezének választotta, mivel az Egyesült Államokban csak 1980 januárjában adták ki. 1998-ban a brit Q magazin az 1970-es évek legjobb albumának választotta.[1] A Rolling Stone minden idők legjobb 500 albumát felsoroló listáján a nyolcadik helyet kapta a London Calling. A magazin méltatásában azt írta, hogy a London Calling 19 „apokaliptikus dalát” az a meggyőződés vezérli, hogy a rock and roll visszavág a sötétségnek.[22]
A borítón Paul Simonon látható abban a pillanatban, amikor a New York-i Palladiumban adott koncerten eltöri basszusgitárját a színpadon. A képet, amelyet Pennie Smith készített, a Q magazin minden idők legjobb rock fotográfiájának választotta.[9]
A nicaraguai baloldali forradalmárokról elnevezett 1980-as Sandinista! című tripla lemez, amelyet New Yorkban vettek fel, óriási bukás lett Nagy-Britanniában, de az Egyesült Államokban jól fogadták. A lemez 1980. október 12-én látott napvilágot.[6] Ez volt az első olyan Clash-lemez, amelyből többet adtak el Amerikában, mint az Egyesült Királyságban. Az együttes tagjai, kereskedelemellenes aktusként, elérték, hogy a Columbia olcsóbban adja, mint egy dupla lemezt. A kiadó veszteségeit a zenészek díjazásából és a turné költségeiből vonta le. A Village Voice's éves Pazz & Jop szavazásán az év albumának választották a kritikusok.[8]
Az együttes visszahívta Bernie Rhodes-t, és a zenekarban egyre több lett a veszekedés, a vita. Jones és Strummer egyszer össze is verekedett, és kapcsolatuk annyira megromlott, hogy Strummer a gitáros postaládájába dobta be az elkészült dalszövegeket. Strummer túlzottan idealistának és kompromisszumképtelennek tartotta zenésztársát.[25]
1981 decemberében, amikor a Clash megkezdte következő albuma, a Combat Rock felvételét, Topper Headont letartóztatta a rendőrség kábítószer-birtoklásért. 1982 áprilisában, kevéssel a lemez megjelenése előtt Joe Strummer váratlanul eltűnt, és csak egy hónap múlva bukkantak rá Párizsban. Többen úgy vélték, hogy az eltűnés csak Rhodes marketingötlete volt.[8]
1982-ben megjelent a Combat Rock, amelynek felvételeit Glyn Johns, a Rolling Stones, a Who és a Led Zeppelin producere vezette. Ezen a lemezen szerepel az együttes utolsó két nagy slágere, a Topper Headon által írt Rock the Casbah és a Should I Stay or Should I Go.[1] A Rock the Casbah az iszlám vallási vezetők zenei tiltására válaszolt. Joe Strummer később elmondta: elkeserítette, hogy az öbölháború idején az általa megvetett amerikai hadsereg a katonáinak játszatta a számot.[26] A Should I Stay or Should I Go megjelenésekor a 17. helyet érte el a brit kislemezlistán, 1991-ben viszont az első lett, köszönhetően a számot felhasználó Levis-reklám népszerűségének. Ez volt az egyetlen Clash-szerzemény, amely vezette a listát.[27]
A drogfüggő Topper Headont 1982. május 10-én, az amerikai Combat Rock-turné előtt kirúgták, bár Strummer korábban azt ígérte neki, hogy ideg-összeroppanásra hivatkozva csak visszavonultatják egy időre, és majd visszaveszik, ha rendbe jön. A dobok mögé ismét Terry Chimes ült be.[5] 1982 júliusában Headont Londonban letartóztatta a rendőrség, mert lopott tárgyakat találtak nála.[8] Chimes távozott, és az 1983-as amerikai turnén már Pete Howard dobolt.[8]
A Clash belső kohéziója összeomlott: Strummer egyre nehezebben viselte, hogy valódi sztárok lettek, és szeretett volna visszatérni a punk gyökerekhez, míg a szintetizátorba „beleszerető” Jones populárisabb irányba akart elmozdulni.[7] 1983. szeptember 27-én[6] menedzserük javaslatára Joe Strummer és Paul Simonon kirúgta Mick Jones-t. Az együtteshez két új gitáros csatlakozott: Nick Sheppard és Vince White.[5] Strummer később azt mondta: „Életem egyik legnagyobb hibáját követtem el Mick kirúgásával”.[26]
A Clash utolsó stúdióalbuma, a Cut the Crap, amelyen 12 szám kapott helyet,[28] 1985. november 4-én jelent meg.[6] Az albumon, amely eredetileg az Out of Control címet kapta volna, nemcsak a zenekar, de a menedzser, Bernie Rhodes is rajta hagyta kéznyomát, ugyanis Jones kirúgása után maga is számokat kezdett írni a Clashnek, és az 1980-as évek közepének divatos újhullámos hangzását honosította meg, szintetizátorral és dobgéppel.[7] Mick Jones, akit ilyen irányú kísérletezése miatt rúgott ki Strummer és Simonon, hasonló zenét játszott új együttesével, a Big Audio Dynamite-tal, és debütáló lemezük néhány héttel korábban jelent meg a Cut the Crapnél. A Cut the Crapet értetlenkedve fogadták a kritikusok és a Clash-rajongók egyaránt, és a zenekar a következő évben feloszlott.[7]
A zenekar feloszlása után, 1988-ban Joe Strummer ezt mondta: „Hibáztam. (…) Be akartam bizonyítani, hogy én vagyok a Clash, és nem Mick. Rájöttem, hogy ostoba voltam. Rájöttem, hogy ez a dolog nem egy emberről szólt, hanem a négyünk közti kölcsönhatásról, és ez a varázslat akkor ért véget, amikor Toppert kirúgtuk, nem amikor Micket”.[1]
A Clash megszűnése után Joe Strummer kiadott egy szólólemezt Earthquake Weather címmel 1988-ban, majd filmzenéket írt, eljátszott kisebb filmszerepeket, és fellépett a The Pogueszal is. 1999 októberében jelent meg új zenekara, a The Mescaleros első lemeze, a Rock, Art and The X-Ray Style. A BBC-ben saját műsora volt. Joe Strummer 2002-ben váratlanul meghalt.[29][30][31]
Mick Jones dub, reggae és free-jazz elemekkel és hangmintákkal operáló klubzenekart alapított Big Audio Dynamite néven. Az 1985-ös felállással négy lemezt – This Is Big Audio Dynamite (1985), No. 10 Upping Street (1986), Tighten Up Volume '88 (1988), Megatop Phoenix (1989) – adtak ki. A második lemez öt dalának Joe Strummer volt a társszerzője.[7] Jones 1990-ben létrehozta BAD II nevű zenekarát.[1]
Paul Simonon Havana 3 A.M. néven alakított rockabilly zenekart, de csak egy lemezt adtak ki 1991-ben. Simonon azóta festészettel foglalkozik. Topper Headon, miután kirúgták a zenekarból, tovább kábítószerezett, és 15 hónapos börtönbüntetésre ítélte a bíróság, miután egy ismerőse meghalt a tőle kapott kábítószer túladagolása miatt.[1]
2000-ben a tagok megállapodtak arról, hogy klasszikus felállásukban részt vesznek a Ian Dury tiszteletére tervezett koncerten a londoni Brixton Academyn. Az esemény előtt kevesebb mint két héttel Strummer lemondta a fellépést.[8]
A Clash a feloszlás után több válogatáslemezt adott ki, köztük a Super Black Market Clash-t (1993), a The Essential Clash-t (2003) és a The Clash Hits Backet (2013).[32] Megjelent két koncertalbumuk is régi felvételekből. A From Here to Eternity: Live 1999. október 4-én látott napvilágot az Epic Recordsnál. A dalokat különböző koncerteken rögzítették, többek között a New York-i Bonds International Casinóban 1981-ben, Londonban a Victoria Park-i antirasszista fellépésen, valamint a bostoni The Orpheumban 1982-ben.[33] A Live at Shea Stadium album anyagát 1982. október 13-án New Yorkban vették fel, amikor a Clash a The Who-val lépett fel. A koncertet rögzítő szalagot Joe Strummer találta meg egyik költözése során.[34]
A Clash színre lépésekor, az 1970-es évek közepén Angliát számos válság feszítette, többek között az emelkedő munkanélküliség, a növekvő szegénység és az erősödő rasszizmus. Mindennaposak voltak a tüntetések és az azokra adott brutális rendőri válaszok. A fiatalok körében általánossá vált a reménytelenség és a kiúttalanság. Az ő érzéseiket jelenítette meg a punk, a lázadók ellenkultúrája. A Clash ebben a közegben jelent meg. Míg nagy elődje, a Sex Pistols reakciós, nihilista és gyakorta ízléstelen volt, addig a Clash szövegei mögött ott volt a komoly politikai gondolat.[26] A szövegíró Joe Strummer talán a White Riot című számban fejezte ki legjobban világnézetét: „Minden hatalom azoknak a kezében van, akik elég gazdagok, hogy megvásárolják” (All the power's in the hands/Of the people rich enough to buy it).[35]
Strummer szövegei keményen kritizálták a kapitalizmust (Clampdown) és az imperializmust (I’m So Bored with the U.S.A), valamint kiálltak a faji egyenjogúság mellett. Alternatívát mutatott a fiataloknak az önteltség, a megalkuvás és a népszerű kultúrát jellemző politikai kétértelműséggel szemben, miközben radikalizmusra, dacra és ellenállásra biztatott. Elutasította Margaret Thatcher és Ronald Reagan politikáját (London's Burning), mivel fasizmushoz közelinek találta.[26] Strummer számos baloldali és szélsőbaloldali felszabadítási és egyéb mozgalommal szimpatizált. A Náciellenes Liga Victoria Park-i koncertjén olyan pólóban lépett fel, amelyre a Vörös Brigádok olasz neve és a Vörös Hadsereg Frakció címere volt nyomtatva.[36]
Joe Strummer egy beszélgetésben úgy fogalmazott, hogy a punk-rock társadalmi mozgalom volt a számára, ahol szólhatott azokról a jelenségekről, amelyeket fontosnak tartott. Ahogy a Know Your Rights című szám kezdődik: „Ez egy közszolgálati közlemény, gitárokkal!” (This is a public service announcement — with guitars!).[37] Elmondása szerint világlátását elsősorban az 1968-as diákmozgalmak és a Salvador Allende idején Chilében történtek befolyásolták. A Clash az elsők között lépett fel a rasszizmus és a szélsőjobboldali Nemzeti Front, valamint a rendőri brutalitás ellen. Kiállt az éhségsztrájkoló északír mozgalmárok, a dél-amerikai dzsungelekben harcoló sandinisták és a chilei baloldal (Washington Bullets) mellett.[26]
Joe Strummer és Mick Jones az elsők között ismerte fel Európában a New York-i rap erejét a hetvenes évek végén, és alkalmazták is zenéjükben. Tisztelgésként az egyik korai rap zenekar, a Sugar Hill Gang előtt, felvették a The Magnificent Seven című kislemezüket, amely az egyik legfontosabb ilyen kiadvány lett az életművükben. Vállalták annak veszélyét is, hogy rap előadókkal együtt léptek fel a Clash on Broadway turnén, holott sokan tartottak a két különböző kultúrájú közönség és zene találkozásától. Előszeretettel tisztelegtek a lázadó fekete, főleg amerikai és karibi zenészek előtt (Police & Thieves).[26]
A Rolling Stone magazin, visszatekintve a zenekar működésére, megállapította, hogy a Clash, eltérően a kor más punkegyütteseitől, a nyers dühöt kiinduló pontnak, és nem végpontnak tekintette. „Az ügy lázadói voltak, pontosabban sok ügyé, kezdve az antithatcherizmustól a faji egységen át a sandinistákig” – írta a lap, emlékeztetve arra, hogy zenei kísérleteik soha nem térítették el őket gyökereiktől.[8]
Az együttest 2003-ban iktatták be a Rock and Roll Hall of Fame-be, a rockhírességek csarnokába. A hivatalos méltatás szerint a Clash jelentős szerepet játszott a punkmozgalom megalkotásában és definiálásában. „Ha a rövid életű Sex Pistols dicsőséges nihilista volt, akkor a Clash a punk politika iránti szenvedélyes elkötelezettségét fejezte ki”, írták. A méltatásban emlékeztettek arra, hogy a Sex Pistols 1978. januári feloszlása után a Clash lett a punkmozgalom központi hangja, és a frontvonalban is maradt a következő öt évben. „Lemezei tévedhetetlen ösztönnel és nyers erővel” ragadták meg az időszakot jellemző kavargást és felfordulást, áll a Rock and Roll Hall of Fame szövegében.[2]
A Rolling Stone magazin a Clasht a világ legjobb rock and roll bandájának nevezte,[31] és 2004-es, a száz legnagyobb zenészt felsoroló listáján a 28. helyre sorolta.[38] A VH1 hasonló listáján a 22. helyet foglalja el.[39] A Rolling Stone minden idők legjobb 500 albumát felsoroló listáján a nyolcadik helyet kapta a London Calling,[22] míg a címadó szám a 15. lett az 500 legjobb dal rangsorában.[40]
Zeneileg a Clash hamar kilépett a hetvenes évek közepén divatos punk keretei közül. Zenei és kulturális mindenevők voltak, így hatott rájuk a rockabilly, a reggae, a rap, és ez a hatás szerzeményeikben is megjelent a maguk nyers rock and roll stílusában. A zenekar ennek megfelelően számos irányzatra, együttesre volt hatással, köztük Bruce Springsteenre, a Beastie Boysra, a Public Enemyre és a Srí Lanka-i popcsillagra, M.I.A.-ra. Bruce Springsteen az E Street Banddal el is játszotta a London Calling című számot 2009. június 28-ai koncertjén a Hyde Parkban.[41] Bob Dylan fia, Jakob Dylan azt mondta, hogy a Clash inspirálta első gitárja megvásárlására. Együttese, a The Wallflowers Reboot the Mission című számában meg is énekelte a nagyszerű Jos Strummert. A New Jersey-i indie együttes, a The Gaslight Anthem egy teljes számot (I'da Called You Woody, Joe) szentelt Joe Strummer és a Clash emlékének, amelyben a zenekart egy lövedékhez hasonlítja, amely átüti a koponyát, és az agyba hatol (I heard it like a shot from my skull to my brain).[42][31]
Hatással volt a Clash a Meat Beat Manifesto Satyricon című lemezére, a Renegade Soundwave több számára és a Massive Attackre. A szakirodalom szerint megfigyelhető az együttes hatása a Stiff Little Fingersen, a Midnight Oilon, a Green Dayen és a Ranciden.[43] Az utóbbit a Rolling Stone kritikusa egyenesen „gyógyíthatatlan Clash-fanatikusoknak” nevezte egy 2003-as lemezkritikájában.[44] A zenekar szintén hatott a Bad Brainsre, a The Libertinesre, a Babyshamblesre, az Arctic Monkeysra és a The Strokesra. Több számukat feldolgozták más együttesek, a Guns of Brixtont például a Dropkick Murphys, Jimmy Cliff, a Die Toten Hosen és a Nouvelle Vague is.[45][46][47][48] A White Riot című Clash-szerzeményt a Dropkick Murphysen kívül játszotta a Rage Against the Machine, a Sham 69, a Redska és az Angelic Upstarts.[49]
Az együttes 1982-es slágere, a Should I Stay or Should I Go többször is megjelenik a Netflix 2016-os sci-fi drámasorozatában, a Stranger Things-ben, ami 1983-ban játszódik. [50][51][52]
Klasszikus felállás | |||
---|---|---|---|
Név | Hangszer | Időszak | |
Joe Strummer | ének, gitár | 1976–1986 | |
Mick Jones | ének, gitár | 1976–1983 | |
Paul Simonon | basszusgitár | 1976–1986 | |
Topper Headon | dob, ütősök | 1977–1982 | |
További tagok | |||
Név | Hangszer | Időszak | |
Terry Chimes | dob, ütősök | 1976–1977, 1982–1983 | |
Keith Levene | gitár | 1976 | |
Rob Harper | dob, ütősök | 1976–1977 | |
Nick Sheppard | gitár, vokál | 1983–1986 | |
Vince White | gitár | 1983–1986 | |
Pete Howard | dob, ütősök | 1983–1986 | |
Stúdiólemezek | |||
---|---|---|---|
Cím | Nagy-britanniai megjelenés éve | ||
The Clash | 1977 | ||
Give 'Em Enough Rope | 1978 | ||
London Calling | 1979 | ||
Sandinista! | 1980 | ||
Combat Rock | 1982 | ||
Cut the Crap | 1985 | ||
Koncertlemezek | |||
Cím | Nagy-britanniai megjelenés éve | ||
From Here to Eternity: Live | 1999 | ||
Live at Shea Stadium | 2008 | ||
Válogatáslemezek | |||
Cím | Nagy-britanniai megjelenés éve | ||
Black Market Clash | 1980 | ||
The Story of the Clash, Volume 1 | 1988 | ||
1977 Revisited | 1999 | ||
The Singles | 1991 | ||
Super Black Market Clash | 1993 | ||
The Essential Clash | 2003 | ||
The Singles | 2007 | ||
The Clash Hits Back | 2013 | ||
Többlemezes gyűjtemények | |||
Cím | Nagy-britanniai megjelenés éve | ||
The Clash 2 CD (első két lemez) | 2007 | ||
The Clash 2 CD (harmadik, negyedik lemez) | 1988 | ||
Sound System 11 CD | 2013 | ||
Kislemezek | |||
Cím | Nagy-britanniai megjelenés éve | ||
White Riot | 1977 | ||
Remote Control | 1977 | ||
Complete Control | 1977 | ||
(White Man) In Hammersmith Palais | 1978 | ||
Clash City Rockers | 1978 | ||
Tommy Gunh | 1978 | ||
I Fought The Law | 1979 | ||
English Civil War | 1979 | ||
London Calling | 1979 | ||
Train In Vain | 1979 | ||
The Magnificent Seven | 1980 | ||
The Call Up | 1980 | ||
Clampdown | 1980 | ||
Bankrobber | 1980 | ||
Hitsville U.K. | 1981 | ||
Police On My Back | 1981 | ||
This Is Radio Clash | 1981 | ||
Rock The Casbah | 1982 | ||
Should I Stay Or Should I Go | 1982 | ||
Know Your Rights | 1982 | ||
This Is England | 1985 | ||
Return To Brixton | 1990 | ||
Dokumentumfilmek | |||
---|---|---|---|
Cím | Rendező | Megjelenés éve | |
Rude Boy | Jack Hazan és David Mingay | 1980 | |
The Clash: Westway to the World | Don Letts | 2000 | |
Joe Strummer: A jövő nincs megírva | Julien Temple | 2007 | |
DVD-k | |||
---|---|---|---|
Cím | Megjelenés éve | ||
Music Masters Collection – The Ultimate Critical Review | 2012 | ||
Live Revolution Rock | 2013 | ||
The Rise And Fall Of The Clash | 2014[53] | ||
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.