emlősfaj From Wikipedia, the free encyclopedia
A törpe víziló (Choeropsis liberiensis, korábban Hexaprotodon liberiensis) az emlősök (Mammalia) osztályának párosujjú patások (Artiodactyla) rendjébe, ezen belül a vízilófélék (Hippopotamidae) családjába tartozó faj. Nemének egyetlen élő képviselője és egyben típusfaja is. A legközelebbi rokona a ma már kihalt madagaszkári törpe víziló (Choeropsis madagascariensis).
Törpe víziló | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() Törpe vízilovak a Duisburgi Állatkertben (Németország) | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Természetvédelmi státusz | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Veszélyeztetett![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Rendszertani besorolás | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Tudományos név | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Choeropsis liberiensis[1] (Morton, 1849) | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Szinonimák | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Elterjedés | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
![]() Elterjedési területe | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Hivatkozások | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
![]() A Wikifajok tartalmaz Törpe víziló témájú rendszertani információt. ![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Törpe víziló témájú kategóriát. | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
A nílusi víziló (Hippopotamus amphibius) kisméretű rokona Nyugat-Afrika esőerdeiben és mocsaraiban őshonos. Főleg Libériában található meg, azonban kisebb állományai vannak Guineában, Sierra Leonéban és Elefántcsontparton is. A törpe víziló nagyobb társa mellett a másik élő vízilófaj.
A törpe víziló jobban alkalmazkodott a szárazföldi életmódhoz, de ez is a vizek közelében él, mivel bőrét nedvesen kell tartania, továbbá a víz csökkenti a testhőmérsékletét. A párzás és az ellés egyaránt megtörténhet a vízben vagy a szárazon. Növényevő állatként a törpe víziló számos növényi eredetű táplálékot fogyaszt, többek között páfrányokat, széleslevelű növényeket, füveket és gyümölcsöket.
Mivel nagyon ritka állat és éjjeli életmódot folytat, igen nehéz a vadonban megfigyelni. Létezését talán ezért is a természettudomány csak a 19. század végén fogadta el, azelőtt mesebeli állatnak, afféle kitalációnak tartották. A késői elfogadás oka még részben a hitetlenkedés és részben az, hogy Nyugat-Afrika esőerdeiben, a századforduló idején élt „fehér ember” számára kevésbé ismert környezetben honos. Rendszertani beosztása többször változott azzal párhuzamosan, ahogy egyre többet tudtak róla a természettudósok kideríteni. Az állatkertekbe csak a 20. század elején került be. Fogságban egyébként jól szaporodik és tanulmányozása is főleg az állatkerti példányoknak köszönhető. A faj fennmaradása sokkal inkább biztosítható az állatkertekben, mint a természetben. A Természetvédelmi Világszövetség (IUCN) veszélyeztetett fajként tartja számon; becslései szerint a vadonban kevesebb, mint 3000 példány él.[3]
A törpe víziló számára a legfőbb veszélyforrás az élőhelyének az elvesztése, mivel az erdőket, amelyben él, kivágják, és helyükön mezőgazdasági területeket létesítenek. Továbbá irtják az orvvadászok és a helybeliek is a húsáért. A térségben zajló háborúk és egyéb fegyveres konfliktusok is ártanak ennek az állatnak, és természetes ellenségei is elejthetnek e fajból néhány példányt. Libériában azon állatok közé tartozik, amelyeket rendszeresen orvvadásznak.[4]
Általánosan elfogadott tény, hogy ez az emlősállat a vízilófélék közé tartozik, azonban a nembeli besorolása még mai napig is vitatott. Egyes rendszerezők a Choeropsis („disznóra hasonló”) nembe helyezik, míg mások a Hexaprotodon (hat metszőfogú) nevű nembe sorolnák be. A vízilófélék családját egyesek lealacsonyítják alcsaládi szintre, míg megint mások a fosszilis Anthracotheriidae családdal tennék egy csoportba, megalkotva az Anthracotheroidea vagy a Hippopotamoidea nevű öregcsaládot.
Amint egyre többet tudott meg róla a tudomány, úgy változott az állat rendszertani besorolása.[3][5][6][7] Első leírója, Samuel George Morton amerikai orvos és természettudós, először a Hippopotamus minor nevet adta neki, de mivel szerinte is megjelenésben és életmódban igen eltér a közismert nagytestű rokontól, megalkotta számára a saját Choeropsis nevet. 1977-ben Coryndon azt javasolta, hogy az állatot sorolják be a Hexaprotodon nembe, amely főleg a kihalt, ázsiai vízilovakat foglalja magába.[8]
A javaslatot széles körben elfogadták,[3][5][6][7] legalábbis 2005-ig, amikor is Boisserie – miután alaposan áttanulmányozta a vízilovak törzsfejlődését – határozottan azt állította, hogy a törpe víziló nem tartozik a Hexaprotodon-fajok közé. Továbbá javasolta, hogy az állatot helyezzék vissza a korábbi, azaz a Choeropsis nembe.[5][9][10] Akármelyik nembe is tartozik tudományos néven H. liberiensis vagy C. liberiensis, a zoológusok egyetértenek abban, hogy a nemében az egyetlen élő fajt alkotja.[5][8]
A törpe víziló evolúcióját főleg a nílusi víziló szempontjából szokták kutatni. Korábban úgy vélték, hogy a vízilófélék családja szoros rokonsági kapcsolatban áll a disznófélék (Suidae), illetve a pekarifélék (Tayassuidae) családjával. Azonban az utóbbi tíz év kutatásai azt mutatták, hogy valójában a vízilovak legközelebbi rokonai a cetek (Cetacea), vagyis a közismert bálnák és delfinek. E két állatcsoportnak körülbelül 60 millió évvel ezelőtt a párosujjú patásokból származó kétéltű életmódot folytató közös őse volt.[11][12]
Ez a feltételezett ős körülbelül hatmillió évvel később vált két különálló fajra.[13] Ennek az egyik ágából a cetek fejlődtek ki, míg a másikból a mára már fosszilis Anthracotheriidae család, amelynek számos tagja volt. E családhoz tartozó fajok az eocén végén jelentek meg; négy lábujjuk volt és a mai vízilovakra hasonlítottak, azzal a különbséggel, hogy nekik kisebb és keskenyebb fejük volt.[9]
Az eddigi kutatások alapján a vízilófélék mélyen be vannak ágyazódva az ősi Anthracotheriidae családba. A legkorábbi ismert igazi víziló a 16-8 millió éves, afrikai származású Kenyapotamus. Ez az ősállat csak néhány töredékes maradványból ismert, de becslések szerint a mérete akkora lehetett, mint a mai törpe vízilóé.[10] Feltételezések szerint a vízilófélék Afrikában jelentek meg először, később közülük egyes fajok áttelepültek Ázsiába és Európába. Amerikában eddig még nem fedezték fel egyik fajukat sem. Körülbelül 7,5-1,8 millió évvel ezelőtt megjelent az Archaeopotamus, a Hippopotamusok és a Hexaprotodonok feltételezett közös őse; ez az emlősállat Afrikában és a Közel-Keleten élt.[5]
A víziló maradványokat csak kevesen tanulmányozták eddig, de az eddigi ismeretek szerint a ma élő két emlősnem, azaz a Hippopotamus és a Choeropsis közös őse körülbelül 8 millió évvel ezelőtt élhetett. A törpe víziló ősi változata a Saotherium lehetett. A Saotherium és a Choeropsis a Hippopotamustól és a Hexaprotodontól eltérően bazálisabb csoportot alkot, tehát jobban hasonlítanak az ősvízilovakra.[5][10]
A 20. század elejéig Nigériában is élt egy törpe víziló alfaj, bár sokak szerint a létezése kérdéses.[3] Ezt az alfajt sosem látták a vadonban és be sem fogtak belőle egy példányt sem. Minden állatkerti és múzeumi egyed a libériai alfajhoz tartozik. Ez az állat a Choeropsis liberiensis heslopi (Corbet, 1969); korábbi nevén Hexaprotodon liberiensis heslopi (Corbet, 1969) trinomiális tudományos nevet kapta.
Csak a Niger folyó deltájában élt, Port Harcourt nevű város közelében. Az 1940-es évek elején I. R. P. Heslop brit gyarmati tiszt gyűjtött be néhány példányt a múzeum számára, de azóta sem érkezett hiteles beszámoló erről az állatról. Ha létezett is, valószínűleg ez az alfaj mára már kihalt.[3] A Choeropsis liberiensis heslopi az alfaj nevét I. R. P. Heslop brit tisztről kapta,[6] aki 1945-ben azt állította, hogy a Niger deltájában lelőtt egy ilyen állatot és begyűjtött néhány koponyát. Az ő akkori becslései szerint a térségben legfeljebb 30 egyed maradt.[14]
Heslop a londoni Természettudományi Múzeumnak négy törpe víziló koponyát küldött el. 1969-ig ezeket a koponyákat nem vetették taxonómiai vizsgálatok alá. G. B. Corbet, miután összehasonlította a koponyák alakját és méretét máshonnan származó leletekkel, kijelentette, hogy a Heslop által begyűjtött maradványok nem azonosak a C. l. liberiensis nevű alfajjal.[15] A nigériai törpe vízilovakat a következő helyeken látták, illetve lőtték le: Rivers, Imo és Bayelsa állam. A helyi lakosok tudnak arról, hogy a térségben egykor létezett ez az emlősfaj, de hiteles leírások nincsenek róla és a történeteik már mese számba mennek.[6]
A két alfajt 1800 km távolság és az úgynevezett Dahomey Gap választja el. Ez egy hatalmas szavannás térség, amely Nyugat-Afrika erdős részeit választja szét.[6]
A másik alfaj színre lépésével a Choeropsis liberiensis liberiensis (Morton, 1849) trinomiális tudományos nevet a libériai alfaj kapta meg; ennek a korábbi szinonimái a következők: Hexaprotodon liberiensis liberiensis (Morton, 1849); Hippopotamus minor (Morton, 1844). Ez az alfaj, amely egyben a törzsalfaj is, Libérián kívül még megtalálható Guineában, Sierra Leonéban és Elefántcsontparton.[6]
A törpe víziló legközelebbi rokona és a Choeropsis emlősnem másik faja a mára már kihalt madagaszkári törpe víziló. Ez az állat két másik nemrég kihalt vízilófélével együtt Madagaszkáron élt. A kihalt állat mérete és életmódja nagyjából megegyezett a ma is élő kétéltű emlősével. A sziget magasabban fekvő erdeiben élt, nem pedig a nyíltabb folyószakaszokban. Körülbelül az utóbbi 500 évben halhatott ki.[16][17][18]
A pleisztocén és a holocén korok idején a Földközi-tenger szigetein is éltek törpe vízilovak; ilyenek a ciprusi törpe víziló (Hippopotamus minor),[19] a krétai törpevíziló (Hippopotamus creutzburgi), a Hippopotamus melitensis és a Hippopotamus pentlandi.[20] Bár ezek neveiben szerepel a „törpe” megnevezés, ezek nem is olyan közeli rokonai a törpe vízilónak. Ugyanabba az emlősnembe tartoznak, mint amelybe a nílusi víziló is tartozik. Ezek az ősvízilovak az úgynevezett messinai sókrízis, a Földközi-tenger időleges kiszáradása idején jutottak el későbbi élőhelyükre. A tengerszint helyreállása után a szigeteken maradva lett a méretük kisebb (izolált zsugorodás), aztán fokozatosan kihaltak.[21]
Feltételezések szerint ezek a „zsugorodott” fajok az európai Hippopotamus antiquus leszármazottai. Ez az állat kicsivel nagyobb volt, mint a ma is élő nílusi víziló. A „zsugorodott” fajoktól eltérően az élő törpe víziló nem „ment össze”, hanem egyszerűen ősi tulajdonságokkal rendelkezik. Ekkora a tényleges mérete, és valójában nem lenne helyénvaló törpének nevezni.[20]
Ez az állat megjelenésében majdnem olyan, mint a közönségesebb, nagyobb rokona. Négyujjú, rövid lábai hordozzák tömzsi és nehézkes testét. A csontjai, hogy elbírják a testsúlyát, vastagok. Mindezek ellenére a törpe víziló fele olyan magas, mint a nílusi víziló, testtömege pedig egynegyede a nagyobb rokonáénak. A kifejlett törpe víziló marmagassága körülbelül 75–100 centiméter, hossza 150–175 centiméter, testtömege 180–275 kilogramm.[22]
Csupasz, szőrtelen bőre zöldesfekete árnyalatú vagy sötétbarna, amely már majdnem feketének tűnik. Hasa jóval világosabb, krémes szürke színezetű. A bőre igen hasonlít a nagyobb rokonéra; a kisebb állat esetében is a felhám vékony, míg az irha néhány centiméter vastagságú. Amint a nílusi vízilónak, a törpe vízilónak is van egy különleges testnedve, ami olyan, mint a „véres izzadság”; bár ez a vörös színű bőrvédő váladék sem nem vér és sem nem izzadság.[23] Ez az erősen lúgos anyag feltételezések szerint fertőtlenítő (antiszeptikus) és fényvédő hatású. A vízilovak bőre ugyanis elég hamar kiszárad és olyankor megrepedhet, emiatt a két állatfaj – főleg nappal – sok időt tölt a vízben.[6]
Nílusi rokonának csontvázával összehasonlítva az övé vékonyabb, ami normális a kisebb méretből adódóan. További különbség, hogy a nílusi víziló gerince, azaz hátvonala párhuzamos a talajjal, míg a kisebb emlősé púpozott, ami megkönnyíti a haladását az erdők sűrű növényzete között. Testéhez viszonyítva a törpe víziló lába és nyaka hosszabb, míg a feje kisebb.[6]
Szemei, fülei és orrnyílásai nem olyan nagyok és nem is a fej teteje tájékán helyezkednek el, mint a nílusi víziló esetében, ami azt jelenti, hogy a szóban forgó víziló nem tartózkodik olyan sokat a mély vízben, mint a másik faj. Lábfejei keskenyebbek, de a lábujjai jobban szétterülnek, továbbá nem annyira úszóhártyások; mindezek az erdő talaján való járást segítik elő.[24]
A nagyobb rokontól eltérően a törpe faj jobban alkalmazkodott a szárazföldi életmódhoz, mindazonáltal több ideig ül a vízben, mint más párosujjú patás fajok. Az állat orrnyílásait és füleit erős izmok zárják el a merülések alatt. Bőrének gyors kiszáradása miatt a törpe víziló vízfüggő állat, bár kevésbé, mint a nílusi víziló.[6][7]
A törpe víziló kevésbé vízhez kötött, mint nagyobb és elterjedtebb rokona. Viselkedése főleg a tapírokéra hasonlít, bár ez a konvergens evolúciónak tulajdonítható. Veszély esetén egyaránt menekülhet a vízbe, de a sűrű bozótba is, továbbá közel ugyanannyi időt tölt szárazföldön, mint vízben. A trópusi esőerdők mocsaraiban, kisebb folyóiban él. Míg a nílusi víziló általában nagy csordákba verődik, ahol egy hím köré több nőstény és fiatal tömörül, addig a törpe víziló általában magányosan él, vagy nagyon kis csoportokat, vagy inkább párokat alkot. Ezek a kis csoportok állhatnak egy hímből és egy nőstényből, vagy a nőstényből és annak borjából. Ha két idegen egyed találkozik, akkor kikerülik egymást, nem kezdenek verekedni, ahogy azt a nagyobb rokon előszeretettel teszi. Az eddigi terepkutatások szerint az átlagos hím területe körülbelül 1,85 négyzetkilométer, míg a nőstényé 0,4–0,6 négyzetkilométer.[6] Ez az állat néhány napig elidőz egy helyen, aztán továbbáll. Azt is megfigyelték, amint part menti üregekbe húzódik, de azt nem tudni, hogy ezeket az üregeket a törpe víziló vájta-e, vagy más állatokét foglalta el. Azt sem lehet tudni, hogy az üregben való pihenés elterjedt-e a faj körében, vagy csak néhány egyed űzi. A távolabbi rokon, a szintén párosujjú patás varacskosdisznó (Phacochoerus) rendszeresen váj magának üregeket, amelyben elrejtőzhet és felnevelheti a malacait.[6]
Elsősorban késő délután és este aktív, a nap legnagyobb részét – késő délutánig – pihenéssel tölti. A sűrű aljnövényzetbe taposott ösvényeit megosztja más erdőlakó állatokkal. Táplálékszerzéskor és az új helyek felkutatásakor ide-oda mozgatja a farkát, miközben folytonosan szórja az ürülékét. Naponta körülbelül 6 órát tölt táplálkozással.[6]
Növényevő állat, és mivel kevésbé vízi életmódú, az esőerdők árnyas talaján pedig kevés a fű, csak kis mértékben fogyaszt vízinövényeket és füvet. Táplálékának nagyobb részét a fákról lehullott gyümölcsök, valamint a bokrok és cserjék levelei és páfrányok képezik. A törpe víziló tápláléka változatosabb és jobb minőségű, mint a nílusi vízilóé.[6]
A vadonban a mai napig nem tudták megfigyelni a törpe víziló szaporodási szokásait. Az állatkertekben tartott példányok párzási szokásai a fogságban levő kondíciók miatt eltérhetnek a vadonbeliekétől. Az ivarérettséget 3–5 évesen éri el.[7] A legfiatalabb nőstény, amely fogságban ellett, a svájci Bázel állatkertjében élt; az állat az ellés idején 3 éves és 3 hónapos volt.[6] A nőstény, ha nincs megtermékenyítve, minden 35,5 nap után lesz fogékony; a fogamzóképessége csak 24–48 órán át tart.[3][25]
Az állat párban is élhet, azonban a párkapcsolat tartama nem ismert. Az állatkertekben általában monogám párban tartják őket. A nőstények fogamzóképességéről a hímek azok ürülékének illata alapján szereznek tudomást. A nőstény párzókészségét a hím érintésére a hátán kiváló habszerű anyag jelzi. A nílusi víziló kizárólag csak a vízben párosodik, míg a kis rokona vízben és szárazföldön egyaránt, illetve az ellésre is igaz ez. A nőstény fogékonysága alatt egyszer, de akár négyszer is párosodhatnak az állatok. Fogságban az év akármelyik szakában párosodhatnak, ennek következtében pedig ellhetnek is.[7] A vemhesség körülbelül 190–210 napig tart. Általában egyszerre egy borjú születik, bár ikrek is jöttek már világra.[6]
Az újszülött törpe víziló majdnem azonnal képes úszni. Születésekor a testtömege 4,5–6,2 kilogramm; a hím példányok általában 250 grammal nehezebbek, mint a nőstények. Az elválasztás a 6–8 hónapos kor elérésekor van. Az elválasztás előtt a borjú nem kíséri el az anyját táplálékszerzéskor, inkább a vízben vagy egy üregben rejtőzködik. Az anyaállat naponta körülbelül háromszor tér vissza a borjához, hogy megszoptassa. Szoptatáskor az anyaállat az oldalára fekszik.[6]
Fogságban 30–55 éves koráig is elél, azonban a szabad természetben nem valószínű, hogy megéri ezt az életkort.[6][24]
Viszonylag kis elterjedési területe miatt soha nem számított gyakori fajnak, a manapság is folytatódó ipari mértékű erdőirtás további nyomást gyakorol e ritka állat fennmaradására. Élőhelyén az őslakosok vadásszák, és élőhelye is zsugorodik, ezért állományai mindenhol fogyatkoznak; populációjának egyes csoportjai elszigetelődtek egymástól, tehát nem képesek többé felfrissíteni génállományaikat.[3] Az előbb felsoroltak miatt a Természetvédelmi Világszövetség (IUCN) a „veszélyeztetett” kategóriába sorolja a törpe vízilovat.
Libériában, azaz a fő elterjedési területén nagy mértékű az orvvadászata. Akik megkóstolták a húsát, azt állítják, hogy nagyon ízletes, és a vaddisznóéra hasonlít.[4] A nílusi vízilótól eltérően a törpe víziló agyarfogai értéktelenek.[7] Nem ismert pontosan, hogy a Nyugat-Afrikában zajló polgárháborúk miként érintik ezt az állatot, azonban feltételezhető, hogy negatív hatással vannak a fajra.[3] A vadonban a természetes ellenségei közé sorolhatok a leopárdok, a nagyobb pitonok és a krokodilok; azonban e téren sem ismert e ragadozók által okozott halálozási ráta.[6]
2007-ben az úgynevezett EDGE lista (Evolutionarily Distinct and Globally Endangered), amely a világ legveszélyeztetettebb fajait foglalja magába, a törpe vízilovat az első tíz közé sorolja be.[26] Sierra Leonéban a Gola Nemzeti Parkban van egy védett állománya.[27]
A bázeli állatkertben nemzetközi törzskönyvet vezetnek a fogságban tartott törpe vízilovakról. Az 1970–1991 között fogságban tartott példányok száma megkétszereződött. Emiatt valószínűbb e faj fennmaradása a fogságban, mint a vadonban.[14][24]
Veszélyeztetett volta miatt az állatkertekben tartása fajmentő tevékenységnek bizonyulhat. További előny, hogy kisebb férőhelyet és medencét igényelnek a nílusi vízilovaknál. Jelenleg a világ közel 140 állatkertjében több mint 300 törpe víziló él; közülük 120–130 Európában. Első egyede 1873-ban került az európai kontinensre, és mindössze egy hónapot élt a Dublini Állatkertben. Szaporítani először a Berlini Állatkertnek sikerült, 1921-ben. Az 1970-es évek óta nem érkezett a vadonból törpe víziló az amerikai és európai állatkertekbe, mivel számuk fogságban is szépen gyarapodott.
Ritkasága miatt az állatkertekben is ritkább, mint a nílusi víziló. Agresszivitása miatt nílusi rokonával ellentétben csak magányosan tartható. A hím és a nőstény csak a párzási időszakban engedhető össze, így a szaporulatnak mielőbb új állatkertet kell találni. Fogságban sokkal ritkábbak a hímek, mint a nőstények. 1919-től a fogságban született törpe vízilovak 59 százaléka nőstény volt.[25]
Magyarországon a győri Xántus János Állatkertben, a Nyíregyházi Állatparkban és a Szegedi Vadasparkban látható.
A Szegedi Vadasparkba 2007-ben érkezett az első törpe víziló, egy nőstény a csehországi Olmützi Állatkertből, amely itt a Tigi nevet kapta. Párja, Chippo igen fiatal, még egyéves sem volt, mikor Szegedre került a németországi Chemnitzi Állatkertből. 2012. november 17-én megszületett az első utód, egy hím, amely a Dube nevet kapta.[28]
A nílusi vízilovat az európaiak már az ókorban is ismerték, a nyugat-afrikai törpe vízilóról csak a 19. szádban szereztek tudomást. Még a helyiek is alig ismerik félénk és rejtőzködő mivolta miatt. Libériában „vízi tehénnek” is nevezik.[7]
Az első beszámolók erről az állatról tévesen, mint valami vaddisznóféléről írtak. Míg az amerikai természettudós Samuel George Morton a libériai Monroviában tartózkodott, elküldtek neki néhány e fajhoz tartozó koponyát. Morton először 1843-ban írta le az állatot. Az első teljes maradványokat Johann Büttikofer svájci zoológus gyűjtötte be Libériában az 1870-es és 1880-as években. Ezeket a példányokat a Hollandiában levő Leideni Természettudományi Múzeum vette meg.[7]
Európába az első példányt 1873-ban hozták be. Az állatot a brit koloniális egyesület fogta be Sierra Leonéban, de az a példány hamarosan elpusztult. 1911-ben sikerült „meghonosítani” Európában ezt az állatot. Először a németországi és a New York-i bronxi állatkertekben talált otthonra, és mindkét helyen szaporodtak is.[6][7]
1927-ben Harvey Samuel Firestone a „Firestone Tire and Rubber Company” gumigyár tulajdonosa egy törpe vízilovat ajándékozott az Amerikai Egyesült Államok elnökének, Calvin Coolidge-nak, aki a washingtoni állatkertnek adományozta az állatot. Az állatkert állításai szerint ez a Billy nevű törpe víziló az őse a legtöbb ma élő USA-beli törpe vízilónak.[24][29]
Az őslakosok körében több népmese és tévhit is van erről a vízilóról. Az egyik történet szerint a törpe víziló szájában egy fényes, csillogó gyémánt található, amelynek segítségével az állat éjszaka a sűrű erdőben eltévedt embereket kalauzolja biztonságba. Nappal a víziló egy titkos helyre rejti el a gyémántot. Ha a vadász éjjel fogja meg a törpe vízilovat, akkor megszerezheti a gyémántot. Egyes falusiak tévesen azt hiszik, hogy a víziló borjak nem szopnak, hanem az anyjuk „vér izzadságát” nyalva táplálkoznak.[7]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.