From Wikipedia, the free encyclopedia
Az orosz formalizmus a 20. század egyik legjelentősebb irodalomelméleti irányzata volt.
Az első dátum a formalizmus történetében 1914. Ekkor jelent meg Viktor Sklovszkij: A szó feltámasztása című elméleti írása a futurista költészetről. Az orosz formalizmus végét is Sklovszkijhoz kötik, 1930-ban olyan publicisztikája jelent meg, melyben korábbi elveit megtagadja.
A formalizmus két kör találkozásai és vitái során alakult ki, a szentpétervári Opojaz-csoport és a Moszkvai Nyelvész Kör között. A moszkvaiak elsősorban nyelvészek voltak, legjelentősebb alakjuk Roman Jakobson. A szentpéterváriak irodalom-szakos egyetemisták voltak, közéjük tartozott Sklovszkij, Borisz Eichenbaum, Oszip Brik és Jurij Tinyanov.
Az irányzatot 1923-tól kezdve folyamatosan érték támadások és bírálatok (pl.: Trockij: Irodalom és forradalom). 1930-ban az irányzat (Sztálin hatalomra jutásától nem függetlenül) megszűnt. Mégsem maradt folytatás nélkül. Még 1920-ban Jakobson ugyanis Prágába költözött, s 1926-ban támogatásával megalapult a Prágai Nyelvész Kör olyan tagokkal mint Jan Mukařovký és N. S. Trubetzkoy. Roman Jakobson munkatársa ekkoriban René Wellek volt, akivel később Amerikába távoztak. A formalizmus, bár véget ért, az irodalomtörténet fontos részét alkotja.
A formalisták művészetelméleti problémákat akartak megoldani, hogy az egész művészettudományt birtokba vehessék. Fellépésük kezdeti átütő sikere annak volt köszönhető, hogy az akadémikus tudomány halott volt.[1] Elvetették a pozitivista és filozófiai-esztétikai feltevéseket, de nem a módszereket tagadták meg, hanem a különböző tudományok elvtelen összenövését. Ezt a célt Jakobson fogalmazta meg.
A nyelvészetre orientalizálódtak. Szerintük a költői nyelv nemcsak képek nyelve. A hangok ugyanis a versben semmiféle kapcsolatot nem tartanak a képpel, önálló nyelvi funkciójuk van. Ezzel kezdődött meg a kritikus zsurnaliszták és a formalisták harca, mely egyben két nemzedék összecsapása is volt. A formát nem puszta eszköznek (az ő megfogalmazásukban edénynek) tekintették, amibe beleöntik a tartalmat. Az irodalmi alkotást tételeik igazolására alkalmazták.
Sklovszkij A szó feltámasztása című írásában leszögezi:
Hogy igazolják magukat, fogalmaikat alkalmazniuk kellett az irodalomtörténetre is. Sklovszkij a fogás mellé bevezette a motiválás fogalmát. A szerkezeti fogások jelentőségét mutatták be, az összes többit mint motivációt félredobták. Don Quijote alakjában (és magában a regényben) a fogás és a motiváció még nem forrt össze, ezért novellaszerű a mű ‑ szerintük.
A kritikus zsurnaliszták mellett a szimbolisták is támadták a formalistákat, mert a formalisták ragaszkodtak vers és próza szigorú elkülönítéséhez (a szimbolisták e kettő egybemosására törekedtek). A próza hagyományhoz kevésbé van kötve az ő felfogásukban. A vers alapvető fogalmai, mint a metrum és ritmus azonban megvilágítatlan maradtak. A mondat vált a szöveg fő részévé, a stílusokat a szókincs alapján különítették el. Azt hangoztatták, hogy a nyelv a metrum betartása nélkül is versként hangozhat.
Foglalkoztak az irodalmi fejlődés kérdésével is. A tartalomként értelmezett forma állandóan változik, a fejlődés ezért csakis tökéletesedés lehet. Ezzel az irodalomtörténetet feleslegesnek nyilvánították.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.