From Wikipedia, the free encyclopedia
Hubert Marie Eugène, Pierlot grófja (Cugnon, 1883. december 23. – Uccle, 1963. december 13.) belga politikus és államférfi volt, Belgium miniszterelnöke 1939 és 1945 között (Pierlot miniszterelnöksége egybeesett a második világháborúval és Belgium német megszállásával).
Hubert Pierlot | |
![]() | |
Hubert Marie Eugène, Pierlot grófja [2] | |
Belgium 33. miniszterelnöke | |
Hivatali idő 1939. február 22. – 1945. február 12. | |
Uralkodó | III. Lipót |
Előd | Paul-Henri Spaak |
Utód | Achille Van Acker |
Katonai pályafutása | |
Csatái | első világháború |
Született | 1883. december 23. Cugnon |
Elhunyt | 1963. december 13. (79 évesen) Uccle |
Párt | Katolikus |
Választókerület | Neufchâteau |
Foglalkozás |
|
Iskolái |
|
Vallás | római katolikus egyház |
Díjak |
|
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Hubert Pierlot témájú médiaállományokat. |
1883-ban Luxembourg tartományban található Cugnon településen született. A Leuveni Katolikus Egyetemen jogot tanul, majd 1919 – 1920 között az akkori miniszterelnök, Leon Delacroix személyi titkára volt. Az első világháborúban a belga hadsereg katonája volt és több kitüntetésben is részesült.
1925-ben a Katolikus Párt (Parti Social Chrétien) képviselőjeként megválasztották a belga képviselőház tagjának, majd 1926-ban a belga szenátus képviselője lett Luxembourg tartomány képviseletében, és egészen 1946-ig tartotta meg ezt a pozíciót. Politikai pályafutása során több alkalommal volt belügyi és mezőgazdasági miniszter:
1939 februárjában Paul-Henri Spaak szocialista miniszterelnök lemondása után kérték fel kormányalakításra, de az első, katolikus politikusokból álló kormány még februárban lemondott. Csak az április választások után lépett hivatalba a katolikus-liberális koalíciós kormány. A háború kitörése után a kormánykoalícióba bevonták a szocialista pártot is, ennek eredményeként két szocialista politikus is miniszteri pozíciót kapott: Hendrik de Man (miniszterelnök-helyettes) és Paul-Henri Spaak (külügyminiszter).
1940 májusában, miután Németország lerohanta Belgiumot, Pierlot komoly összeütközésbe került III. Lipót belga királlyal, aki megtagadta, hogy kövesse a kormányt a száműzetésbe. Május 27-én, miután III. Lipót a kormány nevében bejelentette Belgium megadását, ő és Paul-Henri Spaak találkozott a francia kormány képviselőivel (Paul Reynaud, Maxime Weygand, és Philippe Pétain marsall), akik a szövetségesek elárulásával vádolták Belgiumot. Pierlot nem vállalt felelősséget a király tetteiért a szövetségesek felé és Limoges-ben az oda menekült belga parlamenti képviselők előtt nyilvánosan megfosztotta a királyt minden alkotmányos hatalmától.
1944-ig a Londonba menekült emigráns kormányt vezette, ahol megszervezte a Szabad Belga Haderőt, illetve támogatta Charles de Gaulle-t a szabad francia erők szervezésében és elismerte a francia kormány fejének. 1944 szeptembere és 1945 februárja között az első háború utáni össznemzeti kormány feje lett, amelyben a katolikus és liberális politikusok mellett szocialisták és kommunisták is részt vettek.
Lemondása után 1945-ben államminiszterré nevezték ki és ismét ügyvédi hivatásának szentelte magát. III. Lipót távollétében Károly belga herceg-régens grófi címet adományozott neki.
1939. elején Spaak miniszterelnök átalakította kormányát és a parlament 123 – 20 arányban bizalmat szavazott neki. Azonban Spaak-ot folyamatosan támadták a háborús veteránok, mivel Dr. Adrian Maertens professzort nevezte ki az újonnan léltrehozott Királyi Flamand Akadémia élére. Dr. Maertens flamand nacionalista politikus volt és az első világháború alatt tagja volt a németekkel kollaboráló Flamand Tanácsnak. Ezért a háború után halálra ítélték, de 1937-ben kegyelmet kapott. Spaak-nak azonban a kinevezés bizalmi kérdés volt és a parlament 88 – 82 arányban jóváhagyta a kinevezést, ennek ellenére a kormányból kiléptek a liberális miniszterek és Spaak február 9-én lemondott.
A király, III. Lipót Pierlot kérte fel kormányalakításra, aki február 21-én feleskette az új, katolikus-szocialista összetételű kormányt. A flamand nacionalistáknak tett engedmények jelenként az oktatási miniszteri posztot Edgard Blanquaert professzor kapta, aki szintén a genti Flamand Egyetem tanára és a flamand mozgalom támogatója volt. Pierlot a parlament előtt kijelentette, hogy a flamand mozgalmat nem lehet a korábbi keretek között tartani és fontos reformokra lesz szükség.
Hamarosan Pierlot bejelentette a kormányzati kiadások 5%-os csökkenését, hogy a költségvetési hiányt csökkentsék, de a szocialisták azzal vádolták a pénzügyminisztert, hogy a deflációs politika árt a gazdaságnak. A szocialista párt nyomására végül február 27-én lemondott a kormány.[3]
Miniszteri tiszt | Név | Párt |
---|---|---|
Miniszterelnök és külügyminiszter | Hubert Pierlot | Katolikus |
Külügyminiszter | Eugène Soudan | Szocialista |
Belügyminiszter | Willem Eekelers | Szocialista |
Közoktatási miniszter | Edgard Blanquaert | pártonkívüli |
Igazságügyminiszter | August De Schryver | Katolikus |
Pénzügyminiszter | Camille Gutt | Katolikus |
Közmunkaügyi és közlekedési miniszter | Hendrik Marck | Katolikus |
Munkaügyi és szociális miniszter | Arthur Wauters | Szocialista |
Gazdasági és vállalkozási miniszter | Raoul Richard | pártonkívüli |
Honvédelmi miniszter | Henri J. Denis altábornagy | pártonkívüli |
Gyarmatügyi miniszter | Gaston Heenen | Pártonkívüli |
Az első Pierlot-kormány lemondása után III. Lipót Eugène Soudan szocialista szenátort kérte fel kormányalakításra. Elsősorban a liberális párt ellenállása miatt Soudan-nak nem sikerült kormányt alakítani: a liberálisok addig nem voltak hajlandók részt venni a kormány munkájában, amíg Dr. Maertens a helyén marad. A király ekkor ismét Pierlot kérte fel, aki ezt visszautasította, mivel nem volt biztos a katolikus párt támogatásában. III. Lipót ekkor rendelettel feloszlatta a belga parlamentet és április 2-ára kiírták a választásokat.
Időközben a német katonák bevonultak Prágába és ez némileg a belga politikai feszültség csökkenéséhez vezetett. A flamand lapokban is olyan cikkek jelentek meg, amelyek a flamand és vallon függetlenségi törekvések veszélyeire hívták fel a figyelmet. A szocialista, liberális és katolikus napilapok is hasonló hangnemet ütöttek meg.
Az április 2-i választások során a katolikus párt jelentős számú szavazatot nyert, a liberálisok némileg előretörtek a városokban, a szocialisták szinte mindenhol szavazatokat vesztettek, Antwerpen kivételével, míg az 1936-os választáson meglehetősen jól szereplő fasiszta párt, a REX súlyos vereséget szenvedett, korábbi szavazatainak alig harmadát kapta. Dr. Maertens még a szavazatok összeszámlálása előtt bejelentette lemondását.
A király ekkor ismét felkérte Pierlot-t, hogy alakítson nemzeti egységkormányt, de a szocialisták megtagadták a részvételt, mivel a párt kongresszusán született határozat értelmében az ellenzék soraihoz kívántak tartozni. Pierlot április 18-án eskette fel az új, katolikus-liberális kormány tagjait. A kormányprogramban hármas célkitűzést fogalmazott meg: az ország egységének megteremtését a flamandok és vallonok összebékítésével, az alkotmány reformja az alkotmányos garanciák figyelembevételével és az ország pénzügyi-gazdasági helyzetének javítása. A kormány által júniusban előterjesztett költségvetést a parlament leszavazta, de ennek ellenére Pierlot nem mondott le, hanem a rendkívüli helyzetre való tekintettel kis változtatásokkal ismét beterjesztette a költségvetést.
Miniszteri tiszt | Név | Párt |
---|---|---|
Miniszterelnök és külügyminiszter | Hubert Pierlot | Katolikus |
Belügyminiszter | Albert Devèze | Liberális |
Közoktatási miniszter | Jules Duesberg | Pártonkívüli |
Igazságügyminiszter | Paul-Émile Janson | Liberális |
Pénzügyminiszter | Camile Gutt | Pártonkívüli |
Mezőgazdasági miniszter | Charles d'Aspremont Lynden | Katolikus |
Közmunkaügyi és munkanélküliek ellátásáért felelős miniszter |
Arthur Vanderpoorten | Liberális |
Munkaügyi és szociális miniszter | Antoine Delfosse | Kereszténydemokrata |
Gazdasági miniszter | Gustave Sap | Kereszténydemokrata |
Közlekedési, vasút, posta és távközlési miniszter | Hendrik Marck | Kereszténydemokrata |
Honvédelmi miniszter | Henri J. Denis altábornagy | pártonkívüli |
Gyarmatügyi miniszter | Albert de Vleeschauwer | Katolikus |
Közegészségügyi miniszter | Marcel Henri Jaspar | Liberális |
Miután 1939 szeptemberében Németország megtámadta Lengyelországot, a szocialisták is beléptek a kormánykoalícióba. Ekkor a kormány tagja lett Paul-Henri Spaak és még négy másik szocialista miniszter.
Miniszteri tiszt | Név | Párt |
---|---|---|
Miniszterelnök és tárca nélküli miniszter | Hubert Pierlot | Katolikus |
Miniszterelnök-helyettes és tárca nélküli miniszter | Hendrik de Man | Szocialista |
Külügyminiszter | Paul-Henri Spaak | Szocialista |
Belügyminiszter | Albert Devèze | Liberális |
Közoktatási miniszter | Jules Duesberg | Pártonkívüli |
Igazságügyminiszter | Paul-Émile Janson | Liberális |
Pénzügyminiszter | Camile Gutt | Pártonkívüli |
Mezőgazdasági miniszter | Charles d'Aspremont Lynden | Katolikus |
Közmunkaügyi és munkanélküliek ellátásáért felelős miniszter |
Arthur Vanderpoorten | Liberális |
Munkaügyi és szociális miniszter | Antoine Delfosse | Kereszténydemokrata |
Gazdasági miniszter | Gustave Sap | Kereszténydemokrata |
Közlekedési, vasút, posta és távközlési miniszter | Hendrik Marck | Kereszténydemokrata |
Honvédelmi miniszter | Henri J. Denis altábornagy | pártonkívüli |
Gyarmatügyi miniszter | Albert de Vleeschauwer | Katolikus |
Közegészségügyi miniszter | Marcel Henri Jaspar | Liberális |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.