From Wikipedia, the free encyclopedia
A Csou ( )-dinasztia megalakulása az i. e. 1050 és i. e. 1025 közötti időszakra tehető, amikor is a Sang-Jin ( )-dinasztia uralmát megdöntötte az addig vazallus csou ( ) törzs.[1] Az i. e. 3. századig regnáló dinasztia mintegy nyolc évszázados történelmét két fő korszakra szokás osztani. Az első a Korai, vagy Nyugati Csou ( )-kor (i. e. 11. századtól i. e. 771-ig), a második pedig a Kései vagy Keleti Csou ( )-kor (i. e. 720-i. e. 256.). Ez utóbbit további két korszakra, a Tavasz és ősz (i. e. 722-481), illetve a Hadakozó fejedelemségek korára (i. e. 403-221) osztja a történelemtudomány.[2]
Csou ( )-dinasztia 周朝 Csou csao ( ) | |
történelmi | |
kb. i. e. 1046 körül – i. e. 256 | |
![]() | |
A Nyugati Csou ( )-dinasztia befolyási övezete i. e. 11. sz. és i. e. 771 között | |
Általános adatok | |
Fővárosa | Haocsing ( ) 鎬京 Loji ( ) 洛邑 |
Népesség | 30-38 000 000 fő |
Hivatalos nyelvek | ókínai |
Vallás | sámánizmus, őskultusz, égkultusz, taoizmus |
Kormányzat | |
Államforma | monarchia |
Uralkodó | király |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Csou ( )-dinasztia 周朝 Csou csao ( ) témájú médiaállományokat. |
Átírási segédlet | |
Csou csao | |
IPA-átírása: | [tʂóu tʂʰɑ̌ʊ] |
Kínai átírás | |
Hagyományos kínai | 周朝 |
Egyszerűsített kínai | 周朝 |
Mandarin pinjin | Zhōu cháo |
Wade–Giles | Chou1 Ch'ao2 |
Kantoni jűtphing | Zau1 Ciu4 |
E korszak rendkívül fontos szerepet játszott a kínai történelemben: ekkor alakultak ki azok az eszmék, hagyományok, gondolkodási és társadalmi modellek, intézmények és ideológiák, amelyek az egész későbbi kínai történelmet meghatározták. Ekkor jöttek létre a nagy kínai filozófiai iskolák, ekkor születtek azok a művek, amelyek egészen a legújabb korig mintául és hivatkozási alapul szolgáltak, ekkor alakult ki az írott klasszikus nyelv, amely egészen az 1910-es, 1920-as évek nyelvújító mozgalmáig szinte változatlan formában a birodalom fő kommunikációs eszköze lett, vagyis a Csou ( )-dinasztia idején öltött formát a sajátos kínai kultúra.
A konfuciánus történetírásban a Csou ( )-dinasztia alapítóit igen nagy tisztelet övezte, így a dinasztia megalapításának körülményei is a korai történeti művekből ismerhetők meg. Eszerint a Csou ( ) törzsek uralkodójukkal - a későbbi Ven ( ) királlyal (Csou Ven Vang ( ) 周文王; i. e. 1052–1056) benyomultak a Sang ( )-dinasztia azon területeire, amelyek a mai Honan ( ) tartományban találhatók. Tehették ezt azért is, mert az Sang ( )-ház utolsó uralkodóját lekötötte a Huaj ( )-folyó mentén élő barbárokkal vívott háborúja. A Csou ( )k győzedelmes előrevonulása közben vívott egyik ütközetben uralkodójuk, Ven ( ) király az életét vesztette, így őt Vu ( ) király (Csou Vu Vang ( ) 周武王; i. e. 1046–1043) követte a trónon. A Sang ( )-dinasztiára végül a Sárga-folyótól északra található Muje ( ) 牧野 melletti csatában mértek végső csapást, és az utolsó Sang ( ) uralkodót, Csou-hszin ( )t 紂辛 (i. e. 1075-1046) lefejezték.[3]
Ven ( ) és Vu ( ) királyokat a Sang ( ) állam egykori alattvalói felszabadítóként üdvözölték és tisztelték, hiszen a krónikák szerint sokat szenvedtek a zsarnok és kegyetlen Csou-hszin ( ) uralma alatt. Vu ( ) király a kivégzett Sang ( ) uralkodó egyik fiát, Vu-keng ( )et 武庚 bízta meg a Kínai-alföld városainak kormányzásával, ő maga pedig visszatért a mai Senhszi ( ) tartományban található területeikre, ahol nem sokkal ezután elhunyt.[4]
Ven ( ) és Vu ( ) királyok uralkodását a későbbi konfuciánus hagyományban aranykornak tekintették, nevükhöz számos történet és legenda fűződött. Valójában azonban az i. e. 8-7. századig igen kevés hiteles adat áll rendelkezésre a kínai történelemről. A Ven ( ), Vu ( ) és a többi korai Csou ( )-királynak tulajdonított intézmények, intézkedések, beszédek zöme minden bizonnyal későbbi, idealizált kompilációk.[5]
Vu ( ) király utódja, Cseng ( ) király (Csou Cseng Vang ( ) 周成王) uralkodását kb. i. e. 1042-1021 vagy i. e. 1042/35-1006) jellemezte zűrzavaros állapotokat kihasználva, Vu-keng ( ), a Huaj ( )-folyó (Huaj-ho ( ) 淮河) mentén élő barbárokkal szövetkezve felkelést robbantott ki a Csou ( )-ház ellen. A védelmet és az ellentámadást az ekkor még fiatal Zheng ( ) király nagybátyja, Csou ( ) herceg (Csou-kung ( ) 周公) szervezte meg, melynek eredményeképpen lerombolták a Sang ( )ok fővárosát, a felkelésben részt vevő barbárok pedig behódoltak. Ekkortól kezdve a Csou ( )knak két fővárosuk volt: Cungcsou ( ) 宗周, vagy más néven Haocsing ( ) 鎬京, a mai Senhszi ( ) tartományban található Hszi'an ( ) , és Csengcsou ( ) 鄭州, a mai Honan ( ) tartományban található Lojang ( ) város közelében.[6]
A Csou ( )-ház birodalma nem tekinthető egységes államnak. Vu ( ) király ugyan meghódította a Sang ( )ok befolyása alatt álló területeket, a hatalmas birodalmat azonban képtelen lett volna egyedül kormányozni – az egységes kínai állam létrejöttéhez még mintegy nyolcszáz évnek kellett eltelnie. A hatalmuk megszilárdítása érdekében a Csou ( )-ház királyai az uralkodói család vagy azzal rokon nemzetségek tagjaira bízta az egykori Sang ( ) területeken lévő régi és újonnan alapított városok kormányzását. E helyi vezetők elismerték a Csou ( ) királyok politikai és szakrális hatalmát, de saját területükön többé-kevésbé önállóan uralkodtak.[7]
Az i. e. 9. század végén és az i. e. 8. században a Csou ( )-ház hatalma meggyengült, és beköszöntött a hanyatlás korszaka, amit az idegen, barbár népek fokozódó támadásai jellemeztek. Xuan ( ) király (Csou Hszüan Vang ( ) 周宣王) idején (kb. i. e. 827-782 vagy i. e. 827/25-782) a sztyeppei hszien-jün ( ) 獫狁 törzsek törtek be az országba, majd Ju ( ) király (Csou Ju Vang ( ) 周幽王) uralkodása alatt (i. e. 781-771) a csüen-zsung ( ) 犬戎 törzsek dúlták fel a Csou ( )-ház ősi területeit. Emellett a helyi fejedelmek az idő múlásával egyre inkább elvesztették személyes kötődésüket a Csou ( )-házhoz. Míg egy helyi vezető, aki hatalmát a Csou ( ) királytól kapta, valószínűleg élete végéig hűséges maradt a Csou ( )-házhoz, az ő fia, unokája vagy még későbbi leszármazottja, aki már öröklés útján, s nem adománnyal jutott a trónra, nem érezte kötelességének mindenben engedelmeskedni a távoli Csou ( ) uralkodónak. A Csou ( )-dinasztia hanyatlása Li király (Csou Li Vang ( ) 周厲王) uralkodásával (i. e. 878-828) kezdődött, s éppen ez az a korszak amikortól kezdve már pontos datált történelmi adatok is rendelkezésre állnak.[8]
A Csou ( )-ház hatalma a dinasztiaalapítást követő néhány évszázadban tehát fokozatosan meggyengült, olyannyira, hogy amikor i. e. 771-ben barbár csüan-zsung ( ) törzs megtámadta a fővárost, a fejedelmek nem siettek a megszorult király segítségére, így a város elesett. Ezután a Csou ( )-ház székhelyét áttette a biztonságosabb keleti területekre, a mai Lojang ( ) környékére. Az i. e. 770-től i. e. 256-ig tartó Késői Csou ( )-kort ezért Keleti Csou ( )-kornak is nevezik.[9]
A Keleti Csou ( )-korra a királyi ház egyre gyorsabb hanyatlása, a helyi fejedelmek megerősödése volt jellemző. A főváros átköltözése után a mindenkori Csou ( ) király valójában csak szakrális jellegű hatalommal rendelkezett. A Csou ( ) uralkodók királyi címüket megtarthatták – még évszázadokig egyetlen fejedelem sem merészelte felvenni a vang ( ) 王 címet, akármekkora hatalommal rendelkezett is –, bizonyos szertartásokat csak ők végezhettek el, s egyes diplomáciai aktusokhoz is az ő hozzájárulásuk kellett. Az általuk ténylegesen uralt terület azonban fokozatosan egy-két városnyira zsugorodott.[10]
I. e. 770-től i. e. 221-ig a gyakorlatban a teljes politikai széttagoltság jellemezte Kínát. Ennek az időszaknak az első korszakát nevezik Tavasz és ősz korszaknak (Csun-csiu ( ) 春秋), amely nevét a Tavasz és ősz krónika (Csun-csiu ( ) 《春秋》) című történeti műről kapta.[11]
A Tavasz és ősz korszakban Kína területén száznál is több, a Csou ( ) királyok adománybirtokaiból létrejött, kisebb-nagyobb, egymástól többé-kevésbé független állam létezett egymás mellett. Ezek az országocskák háborúztak, szövetséget kötöttek, kereskedtek, versengtek egymással. Hasonló kultúrájuk mellett az kötötte őket össze, hogy a Csou ( ) királyok szakrális felsőbbségét általában elismerték – de azt nem engedték nekik, hogy ügyeikbe érdemben beleszóljanak.[12]
Némi stabilitást, a háborúskodásban valamennyi korlátozást az úgynevezett „hegemónok” (pa ( ) 霸) rendszere biztosított. Ez azt jelentette, hogy a korszak egyes kiemelkedő, saját országukat jelentősen megerősítő fejedelmeit a többiek elismerték „hegemónnak”, aki a Csou ( ) királyok nevében bizonyos intézkedéseket hozhatott a többi ország ügyeiben is. Ez a rendszer azonban csak az i. e. 8. századtól az i. e. 6. századig működött, ekkor is csupán korlátozott eredménnyel.[13]
A Tavasz és ősz korszak a folyamatos háborúk, de ezzel együtt a különböző államok közötti egyre élénkebb érintkezés, valamint a hatalmas gazdasági és kulturális fejlődés időszaka is volt. A régi, Korai Csou ( )-kori társadalmi rendszer és intézmények kezdtek felbomlani, átalakulni. Tehetséges, de kevésbé előkelő származású emberek hatalomra kerülhettek, régi arisztokrata családok szülöttei elszegényedtek és kiestek a kegyekből. Ugyanakkor a gazdaság fejlődése következtében a népesség növekedett, a kínai világ határai kitágultak, az egymástól korábban viszonylag elzárt államok közötti kapcsolatok szorosabbá váltak.[14]
A Tavasz és ősz korszakban került sor a törvények első írásba foglalására. A társadalom felbolydulásával, a korábbi normák megrendülésével ugyanis szükségesnek tűnhetett a szabályok rögzítése, a viszonyok konzerválása. Emellett az egyre nagyobb területű és sűrűbb népességű államokban elkerülhetetlenné vált, hogy a korábbi, személyes kapcsolatokon alapuló normarendszert felváltsa a személytelen és elfogulatlan törvények rendje. Ezt a folyamatot, az ezzel foglalkozó forrásokat a következő fejezetben tárgyaljuk. Az új viszonyok közepette megindult az útkeresés, megjelentek az első „filozófiai” iskolák, amelyek elsősorban evilági, politikai kérdésekre keresték a választ. A fő kérdés az volt: hogyan lehet a nyilvánvalóan a feje tetejére állt világban rendet teremteni, miként lehet a köznépnek és a vezető rétegeknek nyugalmat és ezzel jólétet biztosítani. A legfontosabb ilyen iskolának a konfucianizmus, a motizmus, a taoizmus és a legizmus számított.[15]
A Tavasz és ősz korszakban öt fejedelemség emelkedett ki a többi közül. Ezek közül az egyik, a központi fekvésű Csin ( ) 晉 i. e. 453-ban három részre szakadt, mindháromban a Csin ( )ben korábban uralkodó dinasztia egy-egy főembere alakított saját uralkodóházat. Ezzel a jelentősebb fejedelemségek száma hétre emelkedett. A szakadást i. e. 403-ban az ekkor már valós hatalommal nem rendelkező Csou ( ) király is elismerte, innentől szokás számítani az új korszak, a Hadakozó fejedelemségek (Csan kuo ( )) időszakának kezdetét, amely a Tavasz és ősz korszakhoz hasonlóan ennek a kornak a történelmét tárgyaló történeti mű után kapta a nevét.[16]
Ebben a korszakban, miután a Csou ( )-ház teljes eljelentéktelenedése nyilvánvalóvá vált, az államok közötti küzdelem még élesebb lett és új dimenziókat öltött. Már nem csak az országhatárok kiterjesztéséért, a minél nagyobb befolyásért harcoltak a fejedelemségek, hanem nyíltan vállalták az új célt, a többi állam megsemmisítését, a kínai világ egyesítését. A fejedelmek sorban felvették az eddig csak a Csou ( )-ház által használt vang ( ), „király” címet, ezzel is jelezve, hogy immár az egész birodalomra igényt tartanak.[17]
A harc általánossá válását elősegítette a vas, a „demokratikus” fém elterjedése. Kína ugyanis a Keleti Csou ( )-korban lépett be a vaskorba. Vasból, a drágább bronzzal szemben, mezőgazdasági szerszámok is készültek, ami elősegítette a termelés hatékonyságának növekedését. Az új fém jelentősége a harcászatban még nagyobb volt: lehetővé tette, hogy a korábbi, arisztokratikus, költséges harci szekerekre épülő hadakozást felváltsa az olcsó vasfegyverekkel ellátott tömeghadseregek háborúja.[18]
Az évszázados harcok folyamán az i. e. 3. századra végül három állam emelkedett ki: a déli Csu ( ) 楚,, az északkeleti Csi ( ) 齊 és az északnyugati Csin ( ) 秦. A végső harc végül e három fejedelemség között zajlott, amely végül Csin ( ) győzelmével zárult.[19]
A hegemóniáért folytatott küzdelem két síkon folyt. A külpolitika területén megélénkült a diplomácia, szövetségek köttettek és bontattak fel, háború háborút követett. A lehető legsikeresebb szövetségi rendszer létrehozására, s ezzel a birodalom egyesítésére két elképzelés létezett. Az egyiket, a „horizontális szövetség” elvét Csin ( ) próbálta elfogadtatni: ennek alapján keleten Csi ( ) államra támaszkodva Csu ( ) állammal szemben próbált tengelyt létrehozni. A másik, a „vertikális szövetség” terve Csu ( ) államban született: ez Csin ( ) kirekesztésével, Csi ( ) és Csu ( ) körül hozott volna létre erős államcsoportot a kisebb fejedelemségek részvételével. Ebből látszik, hogy valójában két ország állt egymással szemben: Csin ( ) és Csu ( ), s mindkettő Csi ( ) államot próbálta megnyerni a terveihez.[20]
A másik jelentősebb terület, ahol az egyesítési harc zajlott, az egyes államok bel- és gazdaságpolitikája volt. A hadakozás ugyanis nemcsak a harcmezőkön folyt. Azért, hogy a lehető legerősebb hadsereget tudják kiállítani, a fejedelemségek igyekeztek mindent alárendelni a katonaság fejlesztésének és ellátásának. Ehhez meg kellett találni a kormányzás, az erőforrások összpontosításának leghatékonyabb módjait. Az egyes államok sorra léptették életbe a különböző reformokat, s mint a történelem megmutatta, a legsikeresebb belső intézkedéseket végrehajtó állam lett az, amelyik az évszázados véres harcban végül felülkerekedett. A reformokhoz új eszmékre és képzett kormányzati szakemberekre volt szükség – ezeket biztosították a különböző filozófiai iskolák, elsősorban az i. e. 4. században megjelent legizmus. Ennek következtében a korszakra jellemző változás a hivatásos tisztviselők megjelenése a kormányzatban és a városok fontosságának megnövekedése, mivel a közigazgatási központok idekerültek, továbbá a polgárság kialakulása.[21]
A Csou ( ) uralkodók szakrális elsőbbsége igen sokáig fennmaradt. A vang ( ), „király” cím mellett viselték a tien-ce ( ), „ég fia” méltóságot is, jelezve, hogy eredetük isteni, s hogy ők szolgálnak közvetítőül az Ég és az emberi világ között. Jellemző, hogy amikor az i. e. 4. században Sang Jang ( ) reformjai sikerrel jártak Csin ( )ben, és a Csou ( ) király elismerése jeléül áldozati húst ajándékozott Csin ( ) fejedelmének, az esetet a Csin ( )beli krónikás – aki a történteket számunkra közvetítő Sze-ma Csien ( ) forrásául szolgálhatott – érdemesnek tartotta feljegyezni annak ellenére, hogy valóságos hatalommal Csou ( ) ekkor már nem rendelkezett.
Mindenesetre a korai Csou ( )-korra még a viszonylagos stabilitás, a Csou ( )-ház uralmának elismerése, az arisztokratikus társadalom szilárdsága volt a jellemző. Ebből a korból egyre több feliratos bronzedény kerül elő – amelyek esetenként teljes „szerződéseket” tartalmaznak –, és talán ekkorra nyúlnak vissza az első kínai könyvek, a Változások könyve (Ji csing ( )), az Írások könyve (Su csing ( )) és a Dalok könyve (Si king ( )) legkorábbi részei is.
A hagyomány szerint a földművelés az úgynevezett „kútföldrendszer” alapján folyt. Ennek az a lényege, hogy egy négyzet alakú földet két-két párhuzamos vonallal kilenc egyenlő darabra osztottak; ezekből nyolcat egy-egy parasztcsalád művelt, míg a kilencediken, amelyen az adógabona termett, a nyolc család együtt dolgozott. A rendszer a nevét a „kút” (csing ( ) 井) írásjegynek a felosztott földdarabra emlékeztető formájáról kapta. Lehetséges, hogy a kútföldrendszer a valóságban soha nem létezett, mindenesetre a későbbi évezredekben az ideális, egyenlőségen alapuló paraszti társadalom jelképévé vált. A hagyomány szerint a kútföldrendszert számolta fel Csin ( )ben Sang Jang ( ), amikor eltörölte a földdarabokat elválasztó észak-dél és kelet-nyugat irányú határvonalakat.
Személynév | Posztumusz név | Uralkodása | ||
---|---|---|---|---|
發 | Fa | 周武王 | Csou ( )-házbeli Vu ( ) király | i. e. 1046–1043 i. e. 1045–1043 |
誦 | Szung ( ) | 周成王 | Csou ( )-házbeli Cseng ( ) király | i. e. 1042–1021 i. e. 1042/1035–1006 |
釗 | Csao ( ) | 周康王 | Csou ( )-házbeli Kang ( ) király | i. e. 1020–996 i. e. 1005/1003–978 |
瑕 | Hszia ( ) | 周昭王 | Csou ( )-házbeli Csao ( ) király | i. e. 995–977 i. e. 977/975–957 |
滿 | Man | 周穆王 | Csou ( )-házbeli Mu ( ) király | i. e. 976–922 i. e. 956–918 |
繄扈 | Ji-hu ( ) | 周共王/周龔王 | Csou ( )-házbeli Kung ( ) király | i. e. 922–900 i. e. 917/915–900 |
囏 | Csien ( ) | 周懿王 | Csou ( )-házbeli Ji ( ) király | i. e. 899–892 i. e. 899/897–873 |
辟方 | Pi-fang ( ) | 周孝王 | Csou ( )-házbeli Hsziao ( ) király | i. e. 891–886 i. e. 872?–866 |
燮 | Hszie ( ) | 周夷王 | Csou ( )-házbeli Ji ( ) király | i. e. 885–878 i. e. 865–858 |
胡 | Hu | 周厲王/周剌王 | Csou ( )-házbeli Li ( ) király | i. e. 877–841 i. e. 857/853–842/828 |
共和 | Kung-ho ( ) uralma | i. e. 841–828 | ||
靜 | Csing ( ) | 周宣王 | Csou ( )-házbeli Hszüan ( ) király | i. e. 827–782 |
宮湦 | Kung-seng ( ) | 周幽王 | Csou ( )-házbeli Ju ( ) király | i. e. 781–771 |
A Nyugati Csou ( ) vége / A Keleti Csou ( ) kezdete | ||||
宜臼 | Ji-csiu ( ) | 周平王 | Csou ( )-házbeli Ping ( ) király | i. e. 770–720 |
林 | Lin | 周桓王 | Csou ( )-házbeli Huan ( ) király | i. e. 719–697 |
佗 | To ( ) | 周莊王 | Csou ( )-házbeli Csuang ( ) király | i. e. 696–682 |
胡齊 | Hu-csi ( ) | 周釐王 | Csou ( )-házbeli Hszi ( ) király | i. e. 681–677 |
閬 | Lang | 周惠王 | Csou ( )-házbeli Huj ( ) király | i. e. 676–652 |
鄭 | Cseng ( ) | 周襄王 | Csou ( )-házbeli Hsziang ( ) király | i. e. 651–619 |
壬臣 | Zsen-csen ( ) | 周頃王 | Csou ( )-házbeli Csing ( ) király | i. e. 618–613 |
班 | Pan ( ) | 周匡王 | Csou ( )-házbeli Kuang király | i. e. 612–607 |
瑜 | Jü ( ) | 周定王 | Csou ( )-házbeli Ting ( ) király | i. e. 606–586 |
夷 | Ji ( ) | 周簡王 | Csou ( )-házbeli Csien ( ) király | i. e. 585–572 |
泄心 | Hszie-hszin ( ) | 周靈王 | Csou ( )-házbeli Ling király | i. e. 571–545 |
貴 | Kuj ( ) | 周景王 | Csou ( )-házbeli Csing ( ) király | i. e. 544–521 |
猛 | Meng | 周悼王 | Csou ( )-házbeli Tao ( ) király | i. e. 520 |
丐 | Kaj ( ) | 周敬王 | Csou ( )-házbeli Csing ( ) király | i. e. 519–476 |
仁 | Zsen ( ) | 周元王 | Csou ( )-házbeli Jüan ( ) király | i. e. 475–469 |
介 | Csie ( ) | 周貞定王 | Csou ( )-házbeli Csen-ting ( ) király | i. e. 468–442 |
去疾 | Csü-csi ( ) | 周哀王 | Csou ( )-házbeli Aj ( ) király | i. e. 441 |
叔 | Su ( ) | 周思王 | Csou ( )-házbeli Sze ( ) király | i. e. 441 |
嵬 | Vej ( ) | 周考王 | Csou ( )-házbeli Kao király | i. e. 440–426 |
午 | Vu ( ) | 周威烈王 | Csou ( )-házbeli Wej-lö ( ) király | i. e. 425–402 |
驕 | Csiao ( ) | 周安王 | Csou ( )-házbeli An király | i. e. 401–376 |
喜 | Hszi ( ) | 周烈王 | Csou ( )-házbeli Lie király | i. e. 375–369 |
扁 | Pien ( ) | 周顯王 | Csou ( )-házbeli Hszien ( ) király | i. e. 368–321 |
定 | Ting ( ) | 周慎靚王 | Csou ( )-házbeli Sen-csing ( ) király | i. e. 320–315 |
延 | Jen ( ) | 周赧王 | Csou ( )-házbeli Nan király | i. e. 314–256 |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.