From Wikipedia, the free encyclopedia
Dubrovački dijalekt je novoštokavski (i)jekavski poddijalekt koji je isključivo hrvatski. Spada pod zapadnoštokavske dijalekte hrvatskog jezika.
Ovaj je članak dio niza o štokavskom narječju hrvatskoga jezika |
---|
Dijalekti štokavskog narječja: |
Istočnoštokavski govori: |
Prijelazni govori:
|
Dalibor Brozović ga naziva poddijalektom istočnohercegovačkog dijalekta,[1] a Iva Lukežić dijalektom štokavskoga narječja.[2]
Geografski govoreći, dubrovački dijalekt nije raširen na velikom području u usporedbi s ostalim hrvatskim dijalektima. Govori se na području grada Dubrovnika i njegove okolice – od Janjine na poluotoku Pelješcu do Prevlake na granici s Crnom Gorom.
U doba Dubrovačke Republike latinski i talijanski jezik uživali su službeni status, dok je slavenski bio jezik koji su stanovnici rabili u svakodnevnom životu. Postojanje pisara koji su vodili knjige na slavenskom zabilježeno je od 13. st.[3] Tadašnja pisma u upotrebi bila su bosančica i ćirilica,[4] što se pripisuje političkim i gospodarskim vezama sa susjednom Bosnom i Srbijom.
Najpoznatiji dubrovački latinički molitvenici Vatikanski hrvatski molitvenik i Akademijin dubrovački molitvenik zabilježeni su od početka 15. st.[5]
U doba renesanse, lokalni dramaturzi poput Marina Držića svjedoče jezičnoj posebnosti dubrovačkog mjesnog govora uz pomoć govorne karakterizacije svojih likova i posveta djela. Takva književna djela, uz ona neknjiževna poput raznih administrativnih zapisa, danas pomažu kod analize i rekonstrukcije dubrovačkog govornog idioma s kraja 15., te kroz 16. stoljeće.[6]
Dubrovnik je predstavljao prijelazno područje između sjeverne ikavice i južne ijekavice. Upotreba dvoznaka ie na mjestu dugog jata, a slijeda j e na mjestu kratkog posvjedočena je u mnogim djelima. Također je prisutan utjecaj ikavske čakavštine osobito izražen u dubrovačkoj poeziji tog razdoblja.[7]
U 17. i 18. stoljeću dubrovački je dijalekt prošao novoštokavski proces koji je proveden nedosljedno, nepotpuno i na svojstven način (posebice u prozodiji). Zahvaljujući tom procesu, kao i bogatoj dubrovačkoj književnosti, dubrovački je dijalekt znatno utjecao na oblikovanje hrvatskog standardnog jezika od sredine 18. st. do hrvatskog narodnog preporoda.[8]
U tom razdoblju, dubrovački dijalekt nazivan je i jezikom:[9][10]
» | Euridiče, tradžikomedija Paše Primovića Latiničića Dubrovčanina, prinesena po njemu u jezik dubrovački iz jezika latinskoga. | « |
nepoznati dubrovački autor, 1617. g. |
» | Vanghielia i pistule istomaccene s Missala novvoga rimskoga u iesik dubrovacki sa grada i darxave dubrovacke. | « |
Bartol Kašić, 1638. g. |
Dubrovački dijalekt smatra se natprosječno vokalnim. Sadrži pet realizacija fonema /o/[2]:
Općenito pravilo dubrovačkog dijalekta navodi kako se stražnji samoglasnik duži tako da se diftongizira prvim višim stražnjim samoglasnikom. Prema tome je /ā/ = /oā / i /ō/ = /uō /. Prema istom principu javlja se hiperjekavizam gdje je /ē/ = /iē/, tj. /ě/ (pr. nisam – nijesam; lijepih – lijepijeh).[10]
Javlja se hiperjotacija gdje d + j prelazi u đ (pr. gdje – đe; vidjeti – viđet; djed – đed).
Po pitanju naglasnih cjelina, prijedlozi se u govoru stapaju s riječi uz koju stoje (pr. o tebi – o‿tebi; petnaest do dva – kvarat‿do‿dva). Takvo stapanje javlja se i kod nekih sintagmi (pr. dobro jutro – dobro‿jutro; dobra večer – dobar‿veče'; dobra noć – dobra‿noć).
Dubrovački dijalekt dijeli tipična obilježja štokavskih narječja općenito: -l na kraju sloga prelazi u -o (pr. rekal – rek(a)o), u nastavku -ao izostavlja se -a (pr. rekao – reko; dal – do; žao – žo), infinitivni nastavak gubi -i (pr. napraviti – napravit) i sl.
Treće lice množine prezenta konjugira se s nastavkom -u (pr. rade – radu; gule – gulu).
Imenice muškog roda na -o poprimaju nastavak -a u genitivu jednine (pr. Vlaho, N. → Vlahe, G. – Vlaha, G.).
Gramatički rod imenice mijenja se ovisno o završetku riječi (pr. dobra večer, ž. r. – dobar večer, m. r.; ovaj auto, m. r. – ovo auto, s. r.).
Leksik dubrovačkog govora tvore hrvatske riječi praslavenskog podrijetla, latinizmi, romanizmi (talijanizmi i romanizmi iz mletačkog dijalekta), turcizmi i grecizmi.[11]
Pod dubrovačke riječi praslavenskog podrijetla spadaju: gòspār (praslav. *gospodь; gospodin), gospòđa, òžičica (praslav. *lъžica; žličica), pȕca (ženski rod, G jd. pȕcē), gȁćice (praslav. *ga’ti; donji dio donjega rublja), pȑžina (praslav. pȑga; pijesak), kúčak (praslav. *cúcьkъ; pas), crȅvja (cipela).
Primjeri dubrovačkih latinizama su: mòskār (lat. muscarium; lepeza), dûndo (lat. dominus > donno; ujak, stric ili tetak) i dúndo (lat. dominus > donno; odrasli muškarac), dûmna (vulgarnolat. domna; časna sestra), pȉpūn (lat. pepone; dinja), bjȅčva (lat. vitta, čarapa).
Primjeri dubrovačkih romanizama su: palètūn (fran. paletot; sako), nóne (tal. nonna; baba), bôča (tal. bocca; lopta), rûsica (tal. rosetta; pecivo), pjȁt (tal. piatto; tanjur), kȏrpić (tal. corpetto; grudnjak), fùndać (tal. fondaccio; talog), komònčīn (mlet. comonzìn; noćni ormarić), škàpīn (mlet. scapìn; čarapa), nȁpica (mlet. napa, stolnjak), obrùžat (mlet. brusàr; žarg. markirati), mànīna (mlet. manìn; narukvica), kòlājna (tal. collana; ogrlica), rèćīne (tal. orecchino; naušnice), saket (tal. sacchetto; vrećica).
Primjeri dubrovačkih turcizama su: mìnđuša (tur. mengüş; naušnica), ùtija (tur. ütü; glačalo), kàjiš (tur. kayış; remen), kusur (osm. küsûr ← arap. kusūr), kȅsa (tur. kese; vrećica).[12]
Upotreba dubrovačkog govora danas opada. Akademik Dalibor Brozović tvrdi kako današnji cavtatski govor bolje predstavlja dubrovački poddijalekt nego sadašnji "urbanizirani i donekle izmiješani govor u samome Dubrovniku".[1]
Postoje inicijative kojima se teži njegovanju dubrovačkog dijalekta:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.