Loading AI tools
גישות בפסיקת הלכה ובמנהגים מוויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית
חומרא וקולא הם שני כיוונים קוטביים בפסיקת הלכה ובמנהגים, כאשר חומרא היא פסיקה שלרוב אוסרת ומחייבת ואילו קולא היא פסיקה שלרוב מתירה ופוטרת.
להגדרות אלו חשיבות הלכתית, המתבטאת, בין השאר, בקביעה ההלכתית כי "ספק דאורייתא לחומרא" ו"ספק דרבנן לקולא".
לעיתים החומרא והקולא משמשים כמדד לפסיקת הלכה.[1] כך, למשל, נקבע הכלל "ספיקא דאורייתא לחומרא וספיקא דרבנן לקולא", כלומר בספק בדין מהתורה יש להחמיר ובספק בדברי חז"ל יש להקל.
גם בשיטת הלימוד יש נפקא מינה לחומרא ולקולא. כך נקבע הכלל: "לקולא מקשינן לחומרא לא מקשינן", כלומר: לא משתמשים בהיקש – אחת מדרכי ההיסק המדרשיות – להחמיר אלא רק להקל.
ישנם מספר מצבים בהם נפסק שיש לנקוט בגישה מחמירה או שהוגדר שטוב להחמיר:
ישנם גם מצבים בהם כתבו הפוסקים שאין ראוי להחמיר. למשל במקום בו יש "הפסד ממון" לישראל אחר אין זו מידת חסידות להחמיר. (למעט ל"גדולי החכמים")[3]
בתלמוד הירושלמי נקבעו שני תנאים הקובעים את ערכה החיובי של החמרה בדין:
א. שאין המחמיר סובר שזהו עיקר הדין, אלא יודע שזוהי חומרא.
חומרא הנובעת מטעות בדין אינה טובה – והאריך לגנותה רבי חיים ויטאל בהקדמתו לספרו עץ חיים, וכתב שהיא נובעת מכפירה בתורת הרזים:
ב. שאין המחמיר מבזה אחרים שמקילים.[6]
על נידון כעין זה השיב המבי"ט[7]: ”ראינו אנשים חכמים, ידועים וכשרים אשר הם נפרשים ממנו, ממאכלינו ומשתינו, וכליהם מכלים שונים ועושים במה לעצמם... ובסעודות של מצוה אינם רוצים להזדמן אפילו לקרוביהם. מבשרם לא יאכלו, ואחר כל ירוק ידרושו (יאכלו רק מן הצומח ולא בשר ודגים) ויש בה חילול התורה בפני האומות, כי חושבים אותנו לשתי תורות. על כן יצאתי לפניהם לשחר פניהם... אל נא יהיו חסידים הרבה ודי להם מה שאסרה תורה... ומפני שהיה נמשך מחומרות אלו מחלוקות בסעודות של מצוה ובין איש לאשתו...”
בספרות ההלכה מופיעים לעיתים ביטויים בשבח החומרא, וחוזר בה הביטוי "המחמיר תבוא עליו הברכה". דברים בשבח הנטייה הנפשית להחמיר נכתבו גם בספר כף החיים: ”וכל איש אשר נשמתו זכה ביותר תאוה נפשו לעשות חומרות וחסידוּת ביותר וכל אשר אין נשמתו מתוקנת כל-כך תאוה נפשו לילך אחר הקוּלות.”[8]
גם בספר מסילת ישרים, המונה את סולם המעלות בעבודת ה', נכתב[9] שמעלת הפרישות כוללת את היות האדם מחמיר בדינים וחש לדברי יחיד במחלוקת, אם דברי היחיד הגיוניים, אפילו כשההלכה נפסקת לא כמותו. בהקשר זה, הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק סייג את ההמלצה להחמיר בחומרות רשות, ואמר ש'חשש' לא נמנה בין החומרות אשר בהכרח טוב להחמיר בהן, אמנם אם אדם חושש לצד המחמיר של הספק עליו להחמיר אך רק בגלל האפשרות שכך הוא הדין. וכן יש דעה שאסור להחמיר ולא לאכול דבר שנתבטל בשישים "והוי כמו אפיקורסות".[10]
מנגד, יש מצבים שבהם נאסר להחמיר: רבן גמליאל ביקר את מעשהו של רבי אלעזר בן עזריה, שהחמיר וקרא קריאת שמע בשכיבה כדברי בית שמאי, וזאת משתי סיבות:
א. בנימוק שאין לעשות כדברי בית שמאי. וביאר את חומרת הדבר במסילת ישרים[11]: ”שענין מחלוקת בית שמאי ובית הלל היה ענין כבד לישראל מפני המחלוקת הגדולה שרבתה ביניהם, וסוף סוף נגמר שהלכה כבית הלל לעולם, הנה קיומה של תורה שגמר דין זה ישאר בכל תוקף לעד ולעולמי עולמים ולא יחלש בשום פנים שלא תעשה תורה חס ושלום כשני תורות, ועל כן לדעת המשנה הזאת יותר חסידות הוא להחזיק כבית הלל אפילו לקולא, מלהחמיר כבית שמאי.”
ב. בנימוק "שמא יראו התלמידים ויקבעו הלכה לדורות"[12] – כיוון שהחומרא גורמת טעות בדין, יצא שכרו בהפסדו.
אמנם, בדבריו של רבי אלעזר בן עזריה (שגם הם הובאו בפוסקים) מופיע טעם חיובי להחמיר: ”משל לאחד שאומרים לו: זקנך מגודל, אמר להם: יהיה כנגד המשחיתים.” לחלק מהפירושים[13] הכוונה שאותו אחד מחמיר ולא מגלח את זקנו אפילו באופנים המותרים, כריאקציה כנגד עבירתם של אחרים על "לא תשחית את פאת זקנך" – כלומר, בתער.[14] החפץ חיים בהקדמה לקונטרסו בנושא זה, הקרוי "תפארת אדם", מעודד גישה זו.
ישנן פעמים שהחומרא מביאה לידי קולא, כגון אדם המקבל על עצמו חומרות בדיני כשרות, אך בעקבות כך מודיע להוריו שלא יאכל בביתם, תוך פגיעה בכבודם.
מקובלת הסברה כי כיום נפוצה יותר בציבור החרדי המגמה להחמיר בעניינים שונים, כגון צניעות וכשרות; ולעומת זאת במגזר הדתי לאומי המצב לא אחיד, ובפלגים מסוימים החומרות נפוצות יותר ובאחרים פחות. הרב אורי שרקי טען כי הרצון להחמיר הפך לעיתים ל"נטייה כרונית חולנית".[15]
פעמים שהפרעה טורדנית-כפייתית מביאה אנשים לידי חומרות קיצוניות שאינן נובעות מהקפדה הלכתית אלא מאובססיה.[16]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.