מרסל לאיוש ברויאר (Marcel Lajos Breuer;21 במאי1902 – 1 ביולי1981) היה אדריכל ומעצב רהיטים מודרניסטי אמריקאי ממוצא יהודי-הונגרי. בבית הספר לעיצוב ואדריכלות – הבאוהאוס הוא עיצב את כיסא וסילי (אנ') ואת כיסא צ'סקה (אנ') הנמנים עם "עשרת הכיסאות החשובים ביותר של המאה העשרים."[1] ברויאר הרחיב את אוצר המושגים של הפיסול אותו פיתח בסדנת הנגרות של הבאוהאוס, לכדי ארכיטקטורה אישית שהפכה אותו לאחד האדריכלים הפופולריים בעולם והציבה אותו בפסגת העיצוב של המאה העשרים. עבודותיו כוללות מוזיאונים לאומנות, ספריות, מבני מכללות, בנייני משרדים ומגורים, רבים מהם בסגנון ברוטליסטי, כולל מתקן המחקר והפיתוח לשעבר של IBM, שהיה מקום הולדתו של המחשב האישי הראשון.
Office buildings in Amstelveen, Saint John's Abbey, 945 Madison Avenue
פרסים והוקרה
מדליית הזהב של AIA (1968)
בן או בת זוג
Marta Breuer (14 באוגוסט 1926–העשור של 1930)
חתימה
סגירה
ברויאר, שנודע בכינויו בקרב חבריו ומקורביו בשם המקוצר בוב (ההקטנה של שמו האמצעי),[2] נולד בפץ', הונגריה.[3] הוא עזב את עיר הולדתו בגיל 18 בחיפוש אחר הכשרה אומנותית והיה בין התלמידים הראשונים והצעירים בבאוהאוס – בית הספר לעיצוב ואדריכלות שהקים ולטר גרופיוס בוויימאר ממש לאחר מלחמת העולם הראשונה. הוא זוהה על ידי גרופיוס ככישרון משמעותי והוצב תוך זמן קצר בראש סדנת הנגרות. גרופיוס נותר מנטור לחיים עבור אדם שהיה צעיר ממנו ב-19 שנים)
לאחר שבית הספר עבר ממקום משכנו בוויימאר לדסאו בשנת 1925, ברויאר שב מביקור קצר בפריז כדי להצטרף לחברי סגל הפקולטה המבוגרים יותר כמו יוזף אלברס, וסילי קנדינסקיפאול קלה כמומחה, ובסופו של דבר לימד ארכיטקטורה במחלקה החדשה שהוקמה שם.
ברויאר, שהוכר לראשונה בזכות המצאת ריהוט הפלדה הצינורי שלו, שהושפע מכידון האופניים, התפרנס מעבודות עיצוב, בתקופה ההיא של שלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כשעמלות התכנון האדריכלי אליהן שאף היו אז מעטות ונמוכות. הוא נחשף אל ענקי התקופה כמו לה קורבוזיה ומיס ואן דה רוהה, שאת אוצר המילים האדריכלי שלהם סיגל מאוחר יותר לעצמו, אך הם, לעומת זאת, בקושי החשיבו אותו, מאחר שהיו מבוגרים ממנו בכ־15 שנים. למרות הדעה הרווחת כי אחד המפורסמים מבין כיסאות הפלדה הצינוריים של ברויאר, כיסא וסילי תוכנן עבור וסילי קנדינסקי, הרי שזה לא כך. קנדינסקי התפעל מהעיצוב המוגמר של הכיסא של ברויאר, ורק אז עשה ברויאר עותק נוסף לשימושו של קנדינסקי בביתו. כשיצא כיסא זה לשוק מחדש בשנות ה-60, הוא כונה "וסילי" על ידי היצרן האיטלקי משנודע לו שקנדינסקי היה בין הראשונים לקבל אב טיפוס של הכיסא.
גרופיוס היה זה שהעניק לברויאר את משימת עיצוב הפנים שלו בשיכון וייסנהוף (Weißenhofsiedlung) ב -1927 ואפשר לו את משימת תכנון הבית הראשונה שלו עבור הרנישמאקרס (Harnischmachers) בוויסבאדן ב-1932. זיגפריד גדיון, ההיסטוריון ומבקר האדריכלות השווייצרי, הרחיב את שיתוף הפעולה עם ברויאר בתחום הריהוט בוונבדארף בציריך, והכליל את עיצוביו באולם תצוגת ריהוט ובדירות דולדרטל (Dolderthal) הנרחבות ממש מחוץ לעיר.
בשנת 1936,[4] בעצתו של גרופיוס, עבר ברויאר להתגורר בלונדון. עזיבתו של ברויאר את גרמניה הנאצית הובילה כמה חוקרים לראות בו חלק מקבוצת האדריכלים והאמנים היהודים שנמלטו מהמדינה באותה תקופה. אף על פי שהוריו של ברויאר היו יהודים, רק בשנת 1981 מצא כריסטופר וילק, שהכין את קטלוג עצובי הפנים שלו למוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק, את הוויתור הפורמלי שלו על יהדותו בפני הרב הראשי של פרנקפורט בארכיוני ברויאר בסירקיוז. ברויאר הצהיר על עצמו כחסר דת כדי להתחתן עם אהובתו מימי הבאוהאוס, מרתה ארפס (1902–1977).
בזמן ששהה בלונדון הועסק ברויאר על ידי ג'ק פריצ'רד בחברת איזוקון, אחד התומכים הראשונים של העיצוב המודרני בבריטניה. ברויאר עיצב את הכיסא הארוך שלו וכן התנסה בעיצובי עץ לבוד ומכופף. בין השנים 1935 - 1937 עבד עם פ.ר.ס. יורק האדריכל המודרניסט האנגלי איתו תכנן מספר בתים.
בשנת 1937 גרופיוס קיבל על עצמו את המינוי כיו"ר בית הספר לעיצוב לתארים מתקדמים של אוניברסיטת הרווארד, ושוב ברויאר הלך אחר המנטור שלו והצטרף לפקולטה בקיימברידג', מסצ'וסטס. השניים יצרו שותפות שתשפיע רבות על אופן העיצוב האמריקאי של מבני המגורים המודרניים, שהתפשט בסיוע אוסף התלמידים הגדול שלהם מעת המלחמה ובהם פול רודולף, אליוט נויס, איי אם פיי, אולריך פרנזן, ג'ון ג'והנסן ופיליפ ג'ונסון. אחת הדוגמאות השלמות ביותר לעבודות עיצוב הפנים והריהוט של ברויאר בתקופה זו היא בית פרנק בפיטסבורג, שתוכנן עם גרופיוס בגזאמטקונסטוורק .
ברויאר נפרד מדמות האב שליוותה אותו, ולטר גרופיוס, בשנת 1941 בשל עניין מינורי מאוד, אך ייתכן שהסיבה העיקרית לכך הייתה רצונו להרחיק עצמו מהשם הידוע יותר שחלש על פעילותם הלכה למעשה. [דרוש מקור] ברויאר נשא לאשה את המזכירה שלהם, קונסטנס קרוקר לייטון, ואחרי מספר שנים נוספות בקיימברידג, עבר לניו יורק בשנת 1946 (עם הארי זיידלר בתפקיד השרטט הראשי שלו) להקים את משרד התכנון שלו בו התמקד עד סוף ימיו.
בית גלר הראשון מ-1945 הוא אחד הראשונים שיישמו את התפיסה של ברויאר של הבית הדו-גרעיני (בינוקליר), עם אגפים נפרדים לחדרי השינה ולאזורי המגורים / האוכל / המטבח, המופרדים על ידי אולם כניסה, ועם גג 'הפרפר' המיוחד (שני משטחי גג הניצבים זה מול זה, עם שיפועים לכיוון האמצע, ומערכת ניקוז מרכזית) שהפכו לחלק מאוצר המילים של הסגנון המודרניסטי. ברויאר בנה לעצמו שני בתים בכנען החדשה בקונטיקט: אחד משנת 1947 עד 1948 והשני משנת 1951 עד 1952. דגם של הבית שהוקם בגן המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1949 עורר עניין סוער בעבודותיו של האדריכל, ודברי הערכה שכתב עליו פיטר בלייק. כשהסתיימה התצוגה, "הבית בגן" פורק ונגרר במעלה נהר ההדסון לצורך הרכבה מחדש בנחלה של רוקפלר בפוקנטיקו הילס ליד סליפי הולו. שני המבנים המוסדיים החשובים הראשונים שלו היו מטה אונסק"ו בפריס שהסתיים בשנת 1955 ותוכנית המתאר לכנסייה במנזר סנט ג'ון במינסוטה בשנת 1954 (שוב, פרויקט שהוא זכה בו בחלקו, בהמלצת גרופיוס, שבעצמו "התחרה" על המשימה, אך שכנע את הנזירים שהם זקוקים לאדם צעיר לצורך משימה זו על מנת שיספיק לסיים את העבודה). הכנסות אלה היוו נקודת מפנה בקריירה של ברויאר: מעבר לפרויקטים גדולים יותר לאחר שנים של הכנסות מתכנון בתי מגורים והתחלת אימוץ הבטון כמרכיב עיקרי בעיצובים שלו.
ברויאר תכנן את בניין המטה בוושינגטון הבירה, עבור מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, שבנייתו הושלמה בשנת 1968. בעוד שהבניין זכה בתחילה לשבחים, הרי שבעשורים האחרונים הוא ספג ביקורת רחבה. מזכיר השיכון והפיתוח העירוני לשעבר ג'ק קמפ תיאר פעם את הבניין כ"10 קומות של מרתף".[5] מזכיר לשעבר אחר, שון דונובן, ציין כי "הבניין עצמו הוא בין המבנים המושמצים ביותר בכל וושינגטון - ולא בכדי." [6] מבקרים רבים טענו כי העיצוב של ברויאר אינו מקורי, ובעצם הוא מחקה את מטה אונסק"ו ואת מרכז המחקר של IBM אותו תכנן מספר שנים קודם לכן.[4][7]
לאורך כמעט 30 שנה וכמעט 100 בניינים שתכנן במהלכן, ברויאר עבד עם מספר שותפים עימם חלק באופן גלוי ובעקשנות רבה את האשראי העיצובי: פייר לואיג'י נרווי באונסק"ו; הרברט בקהרד, רוברט גאט'ה, המילטון סמית וטיסיאן פפאכריסטו בניו יורק, מריו ג'וסה והארי זיידלר בפריז. תרומתם ליצירות חייו זכתה במידה רבה למקום הראוי, אם כי המבקרים והציבור זיהו בצדק "בניין ברויאר" כשראו אחד כזה.
אוצר המושגים האדריכלי של ברויאר עבר לפחות ארבעה שלבים מזוהים:
הקופסה הלבנה ואסכולת הזכוכית בסגנון הבינלאומי שהוא אימץ עבור הבתים המוקדמים שלו באירופה ובארצות הברית: בית הרנישמכר, בית גרופיוס, בית פרנק והבית הראשון שלו בלינקולן, מסצ'וסטס.
קירות העץ המנוקבים שאפיינו את "הבית בגן" המפורסם ב-1948 עבור המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וסדרת הבתים הצנועים יחסית שתכנן עבור משפחות בעלות ידע מקרב הסגל האוניברסטאי בשנות ה-50. זה כלל את הראשון מבתיו בכנען החדשה, קונטיקט, עם מרפסת התלויה על זיזים.
חזיתות מודולריות של לוחות בטון טרומיים שהקיפו לראשונה את מעבדת IBM המועדפת עליו בלה גאוד, ליד ניס, צרפת, ושהמשיכו לשמש ברבים מהמבנים המוסדיים שלו וזכו לשימוש נרחב במבני שלטון רבים בעיר פליין שבצרפת. חלק מהמבקרים דיברו על חזרתיות אך ברויאר ציטט חבר מקצועי: "אני לא יכול לעצב מערכת חדשה לגמרי מדי יום שני בבוקר."
ברויאר זכה במדליית הזהב מטעם המכון האמריקני לאדריכלים בכנס השנתי ה-100 שלהם בשנת 1968 בפורטלנד, אורגון. עיתוי זה התרחש באופן אירוני למדי במקביל לביקורת שהושמעה כנגדו, מצד אחד האדריכלים האהובים על אמריקה, בשל נכונותו של ברויאר לתכנן מבנה משרדים רב קומות מעל תחנת גרנד סנטרל. הפרויקט מעולם לא נבנה. הוא נדרש לחברים ותומכים רבים כדי להגן על כך בלא הצלחה. תבוסתו בבית המשפט העליון של ארצות הברית קבעה את זכותן של ניו יורק וערים אחרות להגן על אתריהן ונקודות הציון הייחודיות שלהן. במהלך חייו, ברויאר כמעט ולא הכיר בהשפעת עבודותיהם של אדריכלים אחרים על יצירתו, אך הוא בהחלט לקח את רעיון השימוש בלוחות בטון חשוף ומחוספס מלה קורבוזיה ונראה כי המראה האצילי של ביתו השני בכנען החדשה נבע ישירות מביתן ברצלונה של מיס ואן דה רוהה. זמן קצר לפני מותו הוא אמר למראיין שהוא רואה את תרומתו העיקרית כמי שהתאים את עבודתם של אדריכלים ותיקים לצורכי החברה המודרנית. הוא נפטר בדירתו במנהטן בשנת 1981, והותיר אחריו את אשתו קוני (נפטרה בשנת 2002), את הבן טום והבת צ'סקה. שותפיו המשיכו לשאת את שמו, באישורו, בשם המשרד – הן בפריז והן בניו יורק, במשך מספר שנים, אך בסופו של דבר, עם פרישתם, נסגרו גם שני המשרדים.
ברויאר תרם רבים מהמאמרים המקצועיים והציורים שלו למרכז המחקר לאוספים מיוחדים בספרייה של אוניברסיטת סירקיוז החל משלהי שנות השישים. יתרת המסמכים שלו, כולל מרבית ההתכתבויות האישיות שלו, נתרמו לארכיון האמנות האמריקאית בוושינגטון הבירה, בין 1985 ל-1999, על ידי אשתו של ברויאר, קונסטנס. [8]
בבאוהאוס – וויימר ודסאו
כיסא וסילי
1921 "הכיסא האפריקאי" עם אמנית האריגהגונטה שטלצל (עדיין בהיותו סטודנט)
1923 ריהוט וריהוט משרדי מובנה לבית על ההורן, וויימר (עדיין בהיותו סטודנט)
1959 בית הכנסת הרפורמי של ווסטצ'סטר - סקארסדייל, ניו יורק - עם ויליאם לנדסברג
1960 בניין הספרייה והמינהל במכללת האנטר בברונקס, ניו יורק - עם רוברט גאטה
1959 בשורת פריורי - מנזר - ביסמרק, צפון דקוטה - עם המילטון סמית'
1968 בשורת פריורי משנת 1968 - מכללת מרי - ביסמרק, דקוטה הצפונית - עם טיצ'זיאן פפאצריסטו
1960 בית החוף של מקמילן - מנטולוקינג, ניו ג'רזי - עם הרברט בקהארד
1960 בית החוף של העיירה פליין - תוכנית אב - פסגות סאבוי, צרפת - עם הרברט בקהארד
1969 אתר הנופש פליין - למעלה מחמישים בניינים עם רוברט גאט'ה ומריו ג'וסה
1961אוניברסיטת ניו יורק - מרכז מעונות הסטודנטים - הברונקס, ניו יורק - עם רוברט גאט'ה
1961 ו- 1970 אוניברסיטת ניו יורק - מבנה טכנולוגיה - עם המילטון סמית'
1961 יבמ לה גאוד - מרכז מחקר - לה גאוד, צרפת - עם רוברט גאט'ה
מאז 1968 הרחבות יבמ צרפת - לה גאוד - עם רוברט גאט'ה ומריו ג'וסה
1961 בית קאקמריק - סנט פול, מינסוטה
פעילות בניו יורק, עם מי שהפכו לשותפיו
בניין חברת הצמיגים של ארמסטרונג (1970)
1963 דירות פיירוויו הייטס - איתקה, ניו יורק - עם המילטון סמית
1966 בית כורפר - מוסיה (טסין), שווייץ - עם הרברט בקהארד
1966 מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית (כיום ה- Bre Breuer ) - ניו יורק - עם המילטון סמית '
1966 כנסיית סנט פרנסיס דה סאלס - מוסקגון, מישיגן - עם הרברט בקהארד
הכנסייה הקתולית סנט פרנסיס דה סאלס, מוסקגון, מישיגן (1966)
1966 זופ דה באיון - תוכנית אב ודירות - באיון, צרפת - עם רוברט גאט'ה
1967 Laboratoires Sarget-Ambrine - המטה - Merignac, צרפת - עם רוברט Gatje
1968 מחלקת HUD - מטה - וושינגטון הבירה - עם הרברט בקהארד
1968יבמ - תוכנית אב ומרכז ייצור - בוקה רטון, פלורידה - עם רוברט גאט'ה
מאז 1970 - הרחבה של יבמ בוקה רטון,עם רוברט גאט'ה
1968 פרויקט מגדל גרנד סנטרל - ניו יורק - עם הרברט בקהארד
1969 בניין הצמיגים של ארמסטרונג / פירלי
1969 בית סוריאנו - גריניץ', קונטיקט - עם טיציאן פפאכריסטו
1970 אוניברסיטת מסצ'וסטס - מרכז הקמפוס - אמהרסט, מסצ'וסטס - עם הרברט בקהארד
1970 אוניברסיטת ייל - בניין המעבדה ע"ש בקטון - ניו הייבן, קונטיקט - עם המילטון סמית'
1970 מוזיאון קליבלנד לאמנות - אגף החינוך - קליבלנד, אוהיו - עם המילטון סמית'
1970 חברת הגומי ארמסטרונג - מטה - ניו הייבן, קונטיקט - עם רוברט גאטה
1970 מנזר בולדג - "בית האם" - לוצרן, שווייץ - עם רוברט גאט'ה
1971 חברת קליבלנד נאמנות - מטה - קליבלנד, אוהיו - עם המילטון סמית'
1971 בית הספר לבנות של בריאן מאור - תחתון ויסודי - בולטימור, מרילנד - עם המילטון סמית'
1973 בית סייר - גלנוויל, צרפת - עם מריו ג'וסה ורוברט גאט'ה
1974 מכון העיתונות האמריקני - מרכז הכנסים - רסטון, וירג'יניה - עם המילטון סמית'
1974 SNET - בניין מערכות טלפון - טורינגטון, קונטיקט - עם המילטון סמית'
הספרייה המרכזית באטלנטה, 1980
1975 סכר Grand Coulee - תחנת כוח השלישית - גרנד קוליי, וושינגטון - עם המילטון סמית'
סכר גראנד קולי 1978 - מרכז מבקרים - עם המילטון סמית'
1975 מונדיפארמה -בנין המטה - לימבורג, גרמניה - עם רוברט גאט'ה
הספרייה הציבורית של קלרקסבורג-הריסון בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית
1975 הספרייה הציבורית של קלרקסבורג הריסון - קלארקסבורג, וירג'יניה המערבית - עם המילטון סמית'
1976 מחלקת HEW - מטה - וושינגטון הבירה - עם הרברט בקהארד
1977 סאני בבופאלו- אולם פורנס - בית הספר להנדסה ומדעים יישומיים - אמהרסט, ניו יורק - עם רוברט גאט'ה
1980 הספרייה הציבורית המרכזית של אטלנטה - אטלנטה - עם המילטון סמית'
בנין המוזיאון הלאומי בוושינגטון הבירה, ערך תערוכה שהוקדשה ליצירתו של מרסל ברויאר תחת הכותרת מרסל ברויאר: עיצוב ואדריכלות (3 בנובמבר 2007 - 17 בפברואר 2008).
ספרים וחוברות על ברויאר
אברקרומבי, סטנלי. בית כורפר (עם הרברט בקהארד), מוסיה, טסין, שווייץ 6–1963, בית סטילמן השלישי (עם טיסיאן פפאצריסטו), ליצ'פילד, קונטיקט 1972-74 . טוקיו: ADA Edita Tokyo, 1977.
ארלס, ויליאם ד . חמשת הרווארד בקנאן החדשה: בתים מודרניים של אמצע המאה מאת מרסל ברויאר, לנדיס גורס, ג'ון ג'והנסן, פיליפ ג'ונסון, אליוט נויס ואחרים . ניו יורק: WW Norton, 2006.
היימן, איזבל. מרסל ברויאר, אדריכל.הקריירה והבניינים . ניו יורק: הארי נ. אברמס, בע"מ, 2001.
Izzo, Alberto and Camillo Gubitosi, eds. מרסל ברויאר: ארכיטטורה 1921-1980 . Firenze: Centro Di, 1981.
ג'ונס, קרנסטון. מבנים ופרויקטים, 1921-1961 . ניו יורק: פראגר, 1962.
קפס, גיורגי, עורכת. החפץ מעשה ידי אדם . ניו יורק: G. Braziller, 1966.
מסלו, דייוויד. אדריכלות ללא חוקים: בתיהם של מרסל ברויאר והרברט בקהארד . ניו יורק: WW Norton, 1993.
פירסון, כריסטופר EM מעצב אונסק"ו: אמנות, אדריכלות ופוליטיקה בינלאומית באמצע המאה . ברלינגטון, ורמונט.: חברת הוצאת אשגייט, 2010.
פפאצריסטו, טיסיאן. מרסל ברויאר, בניינים ופרויקטים חדשים . ניו יורק: Praeger, 1970.
שנק, אדולף ג ', עורכת. Der Stuhl: Stuhltypen aus verschiedenen Ländern und Versuche neuzeitlicher Lösungen ב- Ansichten und Masszeichnungen . שטוטגרט: הופמן, 1928.
סטודארד, וויטני ס. הרפתקאות באדריכלות: בניית סנט ג'ון החדשה . ניו יורק: Longmans, Green, 1958.
תימש, הילרי. מרסל ברויאר וועדת שנים עשר מתכננים כנסייה: ספר זיכרון נזירי . קולגוויל, מינסוטה: הוצאת אוניברסיטת סנט ג'ון, 2011.
יאנג, כנסיית המנזר של ויקטוריה מ. סנט ג'ון: מרסל ברויאר ויצירת חלל קדוש מודרני . מיניאפוליס: אוניברסיטת מינסוטה פרס, 2014
קטלוגים לתערוכות
וויטני של ברויאר: תערוכת יום נישואים . ניו יורק: מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, 1996.
מדריך לסטודנטים לעיצוב ליריד העולם של ניו יורק . ניו יורק: מגזין ראש הממשלה ובית הספר למעבדה לעיצוב תעשייתי, 1939.
- מאמרים מקוונים של מרסל ברויאר מורכבים ממסמכי מקור ראשוניים דיגיטליים, הכוללים חומר ביוגרפי, התכתבויות, רשומות עסקיות וכלכליות, ראיונות, הערות, כתבים, רישומים, תיקי פרויקטים, קובצי תערוכה, צילומים וחומרים מודפסים.
- עזרה במציאת מאמרי מרסל ברויאר, מאת הארכיולוג ז'אן פיצג'רלד, מכילה ביוגרפיה וכרונולוגיה מצוינת ונרחבת, המבוססת על אוסף המקורות העיקרי בארכיון האמנות האמריקאית, וושינגטון הבירה.