suomalainen poliitikko From Wikipedia, the free encyclopedia
Heikki Albert Kannisto (vuoteen 1906 Henrik Albert Candelin; 19. tammikuuta 1898 Oulu – 19. helmikuuta 1957 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja juristi.
Heikki Kannisto | |
---|---|
![]() |
|
Suomen oikeusministeri | |
Kekkosen I hallitus
17.2.1950–16.1.1951 |
|
Edeltäjä | Tauno Suontausta |
Seuraaja | Teuvo Aura |
Suomen sisäasiainministeri | |
Tuomiojan hallitus
17.11.1953–4.5.1954 |
|
Edeltäjä | V. J. Sukselainen |
Seuraaja | Väinö Leskinen |
Kansanedustaja | |
1.9.1936–31.8.1939
6.4.1945–30.9.1952 |
|
Vaalipiiri | Oulun läänin vaalipiiri |
Henkilötiedot | |
Syntynyt | 19. tammikuuta 1898 Oulu |
Kuollut | 19. helmikuuta 1957 (59 vuotta) Oulu |
Ammatti | asianajaja |
Tiedot | |
Puolue | Suomen Kansanpuolue |
Muut puolueet |
Kansallinen Edistyspuolue (vuoteen 1951) |
Koulutus |
oikeustutkinto (1921) varatuomari (1925) |
Tutkinnot | Helsingin yliopisto |
Kannisto kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1917, suoritti oikeustutkinnon 1921 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1925. Hän toimi asianajajana ensin Porvoossa vuosina 1922–1924 ja sitten Oulussa 1924–1928.[1] Kannisto toimi myös Oulun kaupunginvoutina 1925–1928.[2] Hänet valittiin Oulun kunnallispormestariksi vuonna 1928.[1] Ensimmäisen kerran Kannisto valittiin eduskuntaan Oulun eteläisen vaalipiirin edustajana vuoden 1936 vaaleissa Kansallisen Edistyspuolueen vaalilistoilta. Oulun vaalipiiristä Kannisto valittiin eduskuntaan vuosina 1945, 1948 ja 1951. Vuosina 1945–1946 Kannisto oli yksi eduskunnan valitsemista sotasyyllisyysoikeuden jäsenistä ja yksi neljästä, jotka oikeudenkäynnin loppuun saakka vaativat kaikkien syytettyjen vapauttamista syytteistä.[3] Kannisto joutui eroamaan eduskunnasta sairautensa vuoksi vuonna 1952 ja hänen tilalleen eduskuntaan nousi Armas Leinonen.
Kannisto toimi edistyspuolueen puheenjohtajana vuosina 1949–1951. Helmikuussa 1951 perustettiin Suomen Kansanpuolue, johon myös Kannisto liittyi ja edistyspuolue hajosi ja lakkautettiin jo saman vuoden keväällä. Kannisto toimi oikeusministerinä Kekkosen I hallituksessa 1950–1951 ja sisäasiainministerinä Tuomiojan hallituksessa 1953–1954.[1]