Varieteen valot
From Wikipedia, the free encyclopedia
Varieteen valot (ital. Luci del varietà) on italialainen elokuva vuodelta 1950, ja sen on ohjannut Federico Fellini yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa.
Varieteen valot | |
---|---|
Luci del varietà | |
![]() |
|
Ohjaaja |
Federico Fellini Alberto Lattuada |
Käsikirjoittaja |
Federico Fellini Tullio Pinelli Alberto Lattuada |
Tuottaja |
Federico Fellini Alberto Lattuada |
Säveltäjä | Felice Lattuada |
Kuvaaja | Otello Martelli |
Leikkaaja | Mario Bonotti |
Tuotantosuunnittelija | Aldo Buzzi |
Pukusuunnittelija | Aldo Buzzi |
Pääosat |
Peppino De Filippo Giulietta Masina Carla Del Poggio Franca Valeri John Kitzmiller |
Valmistustiedot | |
Valmistusmaa | Italia |
Tuotantoyhtiö | Capitolium |
Levittäjä | Netflix |
Ensi-ilta |
6. joulukuuta 1950 6. helmikuuta 1959 (Suomi) |
Kesto | 97 min |
Alkuperäiskieli | italia |
Aiheesta muualla | |
IMDb | |
Elonet | |
AllMovie | |
Infobox OKNimi-testi OK |
Elokuva aloitti Fellinin ohjaajanuran, mutta sen ohjaus, käsikirjoitus ja tuotanto syntyivät yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa. Sitä ennen Fellini oli työskennellyt lähinnä käsikirjoitusten parissa, joista erityisen muistettava on Roberto Rossellinin Rooma – avoin kaupunki. Lattuada taas oli uransa vakiinnuttanut kunnioitettu neorealististen elokuvien ja kirjojen pohjalta syntyneiden elokuvien ohjaaja. Elokuvan aiheen keksi Lattuadan vaimo Carla Del Poggio, joka oli haaveillut tanssijan urasta ennen kuin Vittorio De Sica houkutteli hänet ensimmäisen oman ohjaustyönsä (Maddalena, zero in condotta, 1940) tähdeksi.
Harva uskoi, että tästä elokuvasta tulisi yleisömenestys, ja siitä syystä sen tuotanto jouduttiin tekemään omilla rahoilla, säästetyillä ja lainatuilla. Lattuada, Del Poggio, Fellini ja hänen vaimonsa Giulietta Masina sijoittivat kaikki rahansa elokuvan tuotantoon, ja Lattuadan sisar Bianca sai palkattoman tuotannonjohtajan osan. Lattuadan isä, säveltäjä Felice Lattuada sai niin ikään ilmaiseksi tehdä musiikin elokuvaan. Kriitikot ylistivät elokuvan korkeaa taiteellista tasoa mutta kuten monet olivat epäilleet se ei vetänyt suurta yleisöä vaan tuotti valtavan taloudellisen tappion, ja velkojen maksamiseen meni vuosia. Lattuada kertoi myöhemmin, että hänen oli suorastaan pakko tehdä seuraavasta elokuvastaan (Anna, 1951) kaupallinen melodraama, jotta voisi jonkin verran lyhentää velkaansa.[1]
Italian elokuvakriitikkojen liitto myönsi Giulietta Masinalle Nastro d’argento -palkinnon parhaasta sivuosasuorituksesta.lähde?