dansk fodboldklub From Wikipedia, the free encyclopedia
Hvidovre Idrætsforening (eller Hvidovre IF, HIF) er en dansk fodboldklub hjemmehørende på den københavnske vestegn i forstaden Hvidovre. Klubben blev stiftet den 15. oktober 1925 og førsteholdet rykker i efteråret 23 op i Superligaen efter en pause på 26 år[1]. Hjemmebanekampene afvikles på Hvidovre Stadion. Klubben har vundet tre Danmarksmesterskaber i sæsonerne 1966, 1973 og 1981 og et enkelt pokalmesterskab i 1980.
Hvidovre IF | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Klubdetaljer | |||
Fulde navn | Hvidovre Idrætsforening | ||
Kaldenavn(e) | HIF | ||
Grundlagt | 1925 | ||
Forbund | DBU (lokalunion: KBU) | ||
Hjemmebane | Hvidovre Stadion Hvidovre, København, ![]() | ||
Kapacitet | 12000 tilskuere (4600 sæder) | ||
Formand | Lars Cramer-Larsen (HFAS) & Jacob Kornerup (HIF) | ||
Cheftræner | Per Frandsen | ||
Liga 2024-25 | NordicBet Liga | ||
Liga 2023-24 | 3F Superligaen, 12. (Nedrykker) | ||
Andet | |||
CVR-nummer | 23235110 | ||
Websted | hif.dk | ||
| |||
Infoboks opdateret: 11. april 2015![]() | |||
Hvidovre IF spillede fra 1965 til 1985 i alt 17 sæsoner i den bedste række og vandt i den periode tre danske mesterskaber og en pokaltitel.
I 1962 rykkede Hvidovre IF op i 3. division og steg med raketfart mod toppen af dansk fodbold, kulminerende med DM-guld i 1966. I begyndelsen af 1970erne var Hvidovre IF i flere sæsoner involveret i kampen om mesterskabet. I 1970 lå Hvidovre IF på førstepladsen før sidste spillerunde, men mistede guldet efter nederlag på udebane til Vejle BK. I 1973 blev det endelig til et mesterskab igen. Blandt andet takket være angriberen Hans Aabech, der satte scoringsrekord med 28 mål i 22 kampe. Men da både Hans Aabech og træneren Arne Sørensen forlod klubben, rykkede Hvidovre IF ud af 1. division året efter.[2]
I 1979 vendte Hvidovre IF tilbage til den bedste række, John Sinding blev træner, og Hvidovre IF vandt i 1980 pokalfinalen med 5-3 over Lyngby BK for sæsonen efter at vinde Danmarksmesterskabet for tredje gang i klubbens historie. Klubbens helt store profil i denne periode var angriberen Michael Manniche, som i 1983 blev solgt til den portugisiske klub SL Benfica.[3]
I 1984 lykkedes det Hvidovre IF at få fat i det unge målmandstalent Peter Schmeichel. Hvidovre IF rykkede dog ud af 1. division i 1985, men vendte med Peter Schmeichel på holdet tilbage året efter. Peter Schmeichel skiftede dog efter oprykningen til Brøndby IF, og Hvidovre rykkede i 1987 ned igen.[4]
Herefter begyndte en stor sportslig nedtur for klubben, der endte i 1990 med, at Hvidovre IF rykkede ned i Danmarksserien for første gang i 41 år. Med Jan Kalborg som træner vendte klubben dog i sæsonen 1996-1997 igen tilbage i Superligaen for en enkelt sæson.
Fra 1997 til 2003 spillede Hvidovre i den næstbedste række, 1. division, og perioden 2000 til 2002 investerede Peter Schmeichel i klubben. Men, da den tidligere landsholdsmålmand trak sig fra projektet, forsvandt det økonomiske grundlag for topfodbold, og Hvidovre IF endte i 2004 med igen at rykke ned i Danmarksserien.[5]
Hvidovre IF spillede klubbens første europæiske klubturneringskamp d. 9. november 1966 i Messebyturneringen på udebane mod Eintracht Frankfurt, der endte med nederlag på 1-5.[6]
I 1967 sendte Hvidovre overraskende de schweiziske mestre FC Basel ud af Mesterholdenes Europa Cup med sammenlagt 5-4. Og og i næste runde lykkedes det sensationelt at spille 2-2 mod den spanske storklub Real Madrid foran 40.663 i Idrætsparken. Hvidovre var dog chanceløse i returkampen. Foran 90.000 tilskuere på Estadio Santiago Bernabéu i Madrid vandt madrilenerne 4-1.[7]
Fra 1969 til 1982 kvalificerede Hvidovre IF sig yderligere fem gange til en europæisk klubturnering. I 1972 spillede Hvidovre i UEFA Cup mod Borussia Mönchengladbach med flere vesttyske landsholdsstjerner og den danske angriber Henning Jensen og tabte sammenlagt 6-1.
Klubbens største kamp var uden tvivl mødet med Juventus FC i Mesterholdenes turnering i sæsonen 1982-83. Det første møde på dansk grund tabte Hvidovre med 1-4 i Idrætsparken foran mere end 30.000 tilskuere, men i returkampen på Stadio Comunale i Torino lykkedes det overraskende at hente en 3-3 hjem efter at man havde været bagud med 1-3. Juventus rådede på det tidspunkt over flere af de spillere, som sommeren forinden havde vundet VM med Italien: Dino Zoff, Claudio Gentile, Antonio Cabrini, Gaetano Scirea, Marco Tardelli og Paolo Rossi. Derudover havde Juventus også Boniek fra Polen og Platini fra Frankrig på holdet; begge havde også hovedroller i VM 1982.
Opdateret 19. januar 2024
|
|
Opdateret 13. juni 2022
|
|