udførelse Metode From Wikipedia, the free encyclopedia
Dekapitering eller halshugning er total adskillelse af hovedet fra kroppen, hvilket for mennesker og de fleste andre dyr er dødeligt, idet hjernens blodforsyning afskæres, og kroppen mister hjernens kontrol af adskillige autonome processer.
I moderne tid ses dekapitering oftest som følge af en skade eller ulykke som for eksempel et trafikuheld, men historisk har det været anvendt som en henrettelsesmetode, hvorved den dømtes hoved adskilles fra kroppen med sværd, økse eller guillotine. I dag praktiseres halshugning som dødsstraf alene af Saudi-Arabien.
Halshugning har været praktiseret gennem årtusinder.
Hvis skarpretterens økse eller sværd var skarpslebne, og hvis han sigtede omhyggeligt, indebar halshugningen en hurtig og smertefri død. Ellers kunne dødskampen blive smertefuld. Måske er det baggrunden for, at den dødsdømte gav skarpretteren gode drikkepenge. Der var skarprettere, der blev fyret, fordi de ikke kunne hugge et hoved af i ét hug. Henrettelse ved halshugning blev i 1700-tallet betragtet som en ærlig straf, og liget kunne begraves i indviet jord, hvorimod hængning blev betragtet som en uærlig død.
Dømte almuefolk blev i Europa ofte halshugget med økse, mens adelige blev halshugget med sværd. Det skyldtes delvis, at den, der gik under øksen, måtte ligge fladt på jorden, mens den, der blev henrettet ved sværd, stod på knæ med hævet hoved. Da Charles 1. af England skulle halshugges, foregik det med økse, hvorfor han protesterede overfor bødlen - ikke på henrettelsen i sig selv, men på den ydmygende stlling, han som konge måtte indtage i sin sidste stund. I Norge blev et eget "rettersværd" opbevaret hos øvrigheden i Christiania og udlånt til formålet, hver gang renset og slebet af en egen person. Men i fjerne strøg som Finnmark, Nordland og på Bornholm havde bødlerne ikke egne rettersværd, og da de derfor ikke kunne øve sig, blev henrettelserne så frygtelige optrin, at henrettelse ved sværd blev afviklet - først i udkantområderne, så i hele det oldenborgske rige. Den sidste henrettelse ved sværd i Norge blev udført i 1791 på en voldtægtsforbryder.[1]
I arabiske lande og i en del asiatiske lande har sværdet været det almindeligste henrettelsesredskab for alle samfundslag. En dansk bøddeløkse var så tung, at bøddelen blot lod den falde. Tyngden var i sig selv nok til at skille hovedet fra kroppen. Svenske skarprettere måtte derimod svinge øksen over hovedet, som om de skulle hugge brænde.[2]
Selv når skarpretteren havde held til at skille hovedet fra kroppen med ét hug, medførte hugget en kraftig blodstrøm. Og det krævede både præcision, et egnet redskab, og at den dømte holdt sig helt i ro. Hvis det ikke lykkedes påførtes den dømte store lidelser. Da Maria Stuart blev halshugget i 1587, behøvede bøddelen tre slag for at skille hendes hoved fra kroppen, og det langtrukne støn, hun gav, da øksen traf hende, efterlod ingen tvivl om, at smerterne var ulidelige. Det gik også galt under Struensees henrettelse, og da søstrene Anne og Alet Christophersdatter blev halshugget i Øyestad ved Arendal 24.juli 1771 efter at have taget livet af et ukendt antal mennesker med gift, gik det galt under henrettelsen af den yngste søster, Anne: "Efterat den høire Haand var afhugget, førte Mestermanden endelig det Hug, der skulde bringe den Ulykkelige Døden. Men det blev dog ikke Dødshugget. Øxen traf hende ikke rigtigt, og man saa Pigen opløfte sit Legeme og gjøre nogle svage Bevægelser med den Haand hun endnu havde tilbage. Det andet Hug mislykkedes ligeledes. Først ved det tredje Hug faldt Hovedet, snarere afskaaret end afhugget. Menneskeslagteren havde Blodpletter i Ansigtet. Alet laa besvimet paa Skafottet."[3]
Der har været rejst spørgsmål om hovedet er ved bevidsthed efter halshugningen. Da morderen Henri Languille blev henrettet kl. 05:30 om 28.juni 1905,[4] observerede lægen Beaurieux hovedet nøje for at se tegn til liv. Lægen løftede ikke hovedet op, som aviserne bagefter påstod, for hovedet stod af sig selv. Beaurieux iagttog, at den guillotinerede mands øjenlåg og læber rørte sig i rytmiske sammentrækninger i fem-seks sekunder. Det kunne dreje sig om rene reflekser, men efter at ansigtet var blevet roligt, råbte lægen med høj stemme: "Languille!" Øjnene åbnede sig da langsomt: "Derefter fæstede Languilles øjne sig helt tydeligt på mine, og pupillerne fokuserede på mig." Efter nogle sekunder lukkede øjenlågene sig, og Beaurieux råbte igen den guillotineredes navn: "- og nok en gang, uden nogen spasmer, løftede øjenlågene sig, og afgjort levende øjne fæstede sig på mine, måske mere gennemtrængende end første gang. Så sank øjenlågene igen i, men ikke helt. Jeg prøvede at råbe en tredje gang, men der kom ingen flere bevægelser – og øjnene antog det glasagtige udseende, de får hos døde." Lægen anslog det hele til at have varet 25-30 sekunder.[5]
David Livingstone skrev, at afrikanerne, han mødte, regnede med, at halshuggede mennesker beholdt bevidstheden en kort tid, så de bøjede et ungt træ og fæstede et tov fra træet bagved ørerne til den, der skulle halshugges, så han i sin sidste stund skulle få oplevelsen af at flyve gennem luften.[6]
I dag er Saudi-Arabien det eneste land, der benytter halshugning som straf. Qatar, Yemen og Iran har beholdt metoden i lovbøgerne, men benytter den ikke.
Islamistiske grupper har også gentagne gange halshugget gidsler blandt andet i Irak, Afghanistan og på Filippinerne.[7] Kriminelle bander rundt om i verden har også benyttet halshugning.[8]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.