britský proudový hydroplán From Wikipedia, the free encyclopedia
Saunders-Roe (Saro) SR.A/1 byl prototyp stíhacího hydroplánu navržený a postavený společností Saunders-Roe. Letoun byl testován britským královským letectvem (RAF) krátce po 2.světové válce.
SR.A/1 | |
---|---|
![]() TG263 na vodě | |
Určení | stíhací proudový létající člun |
Výrobce | Saunders-Roe |
Šéfkonstruktér | Henry Kowler |
První let | 16. července 1947 |
Vyřazeno | 1951 |
Charakter | projekt ukončen |
Uživatel | Spojené království |
Vyrobeno kusů | 3 |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Letoun byl uspořádáním samonosný jednomístný dolnoplošník z lehkých slitin[1] s pilotem v uzavřeném kokpitu, který seděl ve vystřelovacím sedadle. Vyrobená trojice letounů byla poháněna vždy dvojicí proudových motorů s axiálním kompresorem Metropolitan-Vickers F2/4 Beryl s tahem 14,76 kN (1. letoun), 15,89 kN (2. letoun) a 17,48 kN (3. letoun).[2]
SR.A/1 byl přímo inspirován poměrně skromnými úspěchy stíhacích hydroplánů japonského císařského námořnictva jako byly Nakadžima A6M2-N (úprava letounu Micubiši A6M) a Kawaniši N1K. Teoreticky měly být hydroplány ideální pro tichomořské bojiště, protože teoreticky mohly jakékoliv klidné pobřežní vody proměnit v leteckou základnu. Na druhou stranu jejich plováky omezovaly jejich výkony v porovnání s klasickými stíhacími letouny.
Společnost Saunders-Roe se domnívala, že nové proudové motory by mohly tento nedostatek překonat. Jelikož letoun nemusel mít dostatečně velký prostor pro vrtuli, mohl sedět na vodě níže a místo plováků využít princip létajícího člunu. Společnost poprvé představila svůj návrh s označením SR.44 britskému ministerstvu letectví v polovině roku 1943. Výkony s motory Halford H.1 byly odhadovány na rychlost 520 mph (837 km/h) ve výšce 40 000 stop. Ministerstvu se nelíbil hlavně návrh křídla, které podle jejich názoru nevyhovovalo pro vysokorychlostní stíhací letoun působící ve značných výškách.[3] Návrh byl proto upraven a konečné specifikace E.6/44 byly pro tento upravený návrh vydány v dubnu 1944.[4] V květnu 1944 byl uzavřen kontrakt na dodání třech prototypů.[5]
S koncem 2. světové války se společnost více soustředila na vývoj civilního dopravního létajícího člunu s velmi dlouhým doletem Saunders-Roe Princess.
První prototyp (TG263), který pilotoval Geoffrey A. V. Tyson, poprvé vzlétnul 16. července 1947.[6] V průběhu roku 1948 byly dohotoveny další dva prototypy, druhý prototyp (TG267) však brzy havaroval ve špatném počasí ve Felixstowe a pilot zahynul. I když prototypy podávaly dobré výkony a byly dobře ovladatelné – Tyson předváděl akrobatické prvky i let na zádech na přehlídce SBAC Display v roce 1948[7] – potřeba takového letounu s koncem války úplně vymizela. Navíc úspěch letadlových lodí na pacifickém bojišti ukázal mnohem účinnější způsob, jak ovládat nebe nad oceány, i když společnost Saunders-Roe argumentovala, že letadlová loď a její doprovod jsou zranitelné jinými plavidly nebo letadly.[8] Navíc byl překryt kokpitu příliš malý s množstvím příček, což zhoršovalo výhled pilota z letounu. Letoun byl vybaven automatickým kotvícím systémem, který pilotovi umožňoval zakotvení letounu bez cizí pomoci.[9] V dubnu 1949 byl zničen také třetí vyrobený prototyp (TG271). Pilot Lt. Cdr. Brown při přiblížení na přistání v Cowes přehlédl ve vodě ponořenou kládu. Narazil do ní, v trupu vznikla trhlina 1,5 m, utrhl se pravý pomocný plovák, letoun se převrátil a potopil na dno Solentské úžiny.
Zásadním problémem se stal nedostatek proudových motorů, když jejich výrobce Metropolitan-Vickers ukončil jejich vývoj. Projekt byl pozastaven a první prototyp byl v roce 1950 umístěn do skladu, aby byl krátce na to nakrátko vzkříšen v listopadu 1950 v souvislosti s vypuknutím Korejské války. 15. června 1951 se objevil na Temži při příležitosti Britského festivalu s novým trupovým označením G-12-1. Po třech dnech kotvení u parlamentu z řeky vzlétl. Pro svou zastaralost a problémy s motory s konečnou platností přestal létat v červnu 1951.[10] Společnost Saunders-Roe ještě přišla s návrhem letounu na vodních lyžích s názvem Saunders Roe Hydroski, který dosahoval výkonů podobných jako u letounů působících z pozemních základen, ale letoun „nezískal oficiální podporu“.[11] Ačkoliv letoun nikdy neobdržel oficiální jméno, dělníci ve výrobním závodě jej přezdívali „Squirt“.[6]
Dva prototypy letounu SR./A.1 byly osazeny prvním sériovým typem vystřelovacích sedadel Martin-Baker Mk.1.
První prototyp se sériovým číslem TG263 se dochoval do dnešních dnů a je vystaven v leteckém muzeu Solent Sky v Southamptonu. Oba další letouny (TG267 a TG271) byly ztraceny během zkoušek, které trvaly 4 roky.
Technické údaje pocházejí z publikace „British Flying Boats“[12] a „Encyklopedie letadel světa“.[1]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.