český muzikolog, vysokoškolský pedagog, diplomat a hudební skladatel From Wikipedia, the free encyclopedia
Jaroslav Mihule (* 1. prosince 1930, Praha) je český muzikolog, vysokoškolský pedagog, hudební skladatel a diplomat.[1][2]
prof. PhDr. Jaroslav Mihule, CSc. | |
---|---|
![]() | |
Velvyslanec ČR v Nizozemsku | |
Ve funkci: 1994 – 1997 | |
Prorektor Univerzity Karlovy pro rozvoj | |
Ve funkci: 1990 – 1994 | |
Nástupce | Ivan Wilhelm |
Narození | 1. prosince 1930 (93 let) Praha |
Alma mater | Pedagogická fakulta Univerzity Karlovy (1949–1953) Pražská konzervatoř (1952–1955) |
Zaměstnání | Fakulta tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy (1958–1989) Univerzita Karlova (1990–1994) Pedagogická fakulta Univerzity Karlovy Ministerstvo zahraničních věcí České republiky (1994–1997) |
Profese | muzikolog, profesor, diplomat, publicista a velvyslanec |
Ocenění | Čestný občan města Poličky |
Commons | Jaroslav Mihule |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Narodil se 1. prosince 1930 v Praze, kde strávil většinu života. Od raného dětství se u něho projevovalo hudební nadání (jako zpěvák a klavírista s absolutním sluchem). Svou hudebnost zdědil po předcích z obou stran rodičů. Do jeho rodiny patří také divadelník a herec Václav Mihule (15. června 1758 Praha – 1808 Košice[3]), skladatel Jiří Mihule starší (22. července 1907 Praha – 27. dubna 1977 tamtéž) i jeho syn, Jiří Mihule, emeritní člen České filharmonie (* 4. června 1937 v Praze).
Po ukončení základní školní docházky v době Protektorátu Čechy a Morava studoval ve školním roce 1944/45 na Amerlingově mužském ústavu učitelském, kde měl též povinnou hru na housle. Po válce pokračoval nejprve na Benešově reformním reálném gymnasiu v Praze 6 (1945–1946) a poté na klasickém Akademickém gymnasiu v Praze 2 (maturita 1949).[1] Doba jej vedla nejprve k povinnému seznámení s němčinou, pak s francouzštinou, latinou a povinnou ruštinou, po přestupu na Akademické gymnasium pak ještě se starořečtinou a angličtinou.
Klavírní hru studoval ve škole profesorky Hany Králíkové-Slavkovské, dcery smetanovského a dvořákovského klavírního virtuosa Karla ze Slavkovských, později za vedení profesorů pražské konzervatoře Albína Šímy a Anny Dolinské. Na Univerzitě Karlově si na podzim roku 1949 zapsal bohemistiku na Filozofické fakultě a hudební výchovu na Pedagogické fakultě, kterou v červnu 1953 absolvoval jako promovaný pedagog (gymnaziální profesor). V letech 1952–1955 na Státní konzervatoři v Praze absolvoval skladbu u Františka Píchy, žáka Josefa Suka, a dirigování.
V letech 1954–1959 pracoval jako korepetitor v taneční složce Československého státního souboru písní a tanců, pro nějž složil i několik skladeb. V letech 1955–1957 vykonával povinnou vojenskou službu v poddůstojnické škole, kterou absolvoval jako desátník a Vzorný minometník. Na samém konci služby byl degradován na vojína, ale po návratu do civilu byl znovu povýšen na desátníka.
Od konce roku 1958 začal působit jako lektor hudebních nauk na Institutu tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy (od roku 1965 Fakulta tělesné výchovy a sportu UK). Vyučoval zde v tělovýchovném prostředí až do roku 1989 řadě disciplín spjatých s hudbou (pohybová skladba, rytmická gymnastika), i teoretických (dějiny a teorie hudby, teorie komunikace, hudební estetika a psychologie). I zde se uplatnil jako klavírista a skladatel a zkomponoval několik spartakiádních skladeb, skladeb pro mezinárodní Večery družby, pro vystoupení v gymnastice moderní i sportovní apod. Věnoval se též odbornému výzkumu na poli kinantropologie.
V té době se začal věnoval také muzikologii. V roce 1968 získal titul PhDr. na základě souboru prací (mezi nimi již publikované Symfonie Bohuslava Martinů) a roku 1974 hodnost kandidát pedagogických věd (CSc.) po obhajobě spisu Čas hudebně-pohybových struktur. V roce 1989 se habilitoval jako docent a 1990 byl jmenován profesorem (od r. 1998 emeritní profesor). Byl rovněž vyzván k autorské účasti na řadě učebnic a učebních textů.
Po sametové revoluci byl po dvě období prorektorem Univerzity Karlovy (1990–1994) a současně přednášel dějiny hudby na katedře hudební výchovy Pedagogické fakultě UK.
V roce 1991 byl ministerstvem školství jmenován zástupcem ČSFR v komisi pro UNESCO na 26. zasedání v Paříži jako expert pro otázky vysokých škol a zařazen do mezinárodní databanky expertů UNESCO pro tento okruh činnosti. V roce 1994 dočasně přerušil práci na akademické půdě (naposledy ve funkci proděkana pro zahraniční vztahy Pedagogické fakulty UK), přešel do diplomatických služeb a v letech 1994–1997 byl prvním velvyslancem České republiky v Nizozemsku.
Od roku 1953 spolupracoval více než po čtyřicet let s rozhlasem, zejména s redakcemi hudební, hudebně vzdělávací, školskou apod.; připravil velkou řadu průvodních textů ke gramofonovým deskám, zvláště věnovaným hudbě Martinů. Publicisticky aktivní v různých listech a periodikách, zejména to byly Hudební rozhledy (např. v sérii článků na obranu státní hymny v letech 1994–2007 apod.), Opus musicum, Lidová tvořivost, Gramorevue, Národní divadlo, Zprávy Společnosti Bohuslava Martinů, Taneční listy, Czechoslovak Life, Mitteilungen der Paul Sacher Stiftung a j). V letech 1954–1959 pracoval jako korepetitor v Československém státním souboru písní a tanců, pro nějž složil několik skladeb. Od roku 1959 je celoživotně spjat s Fakultou tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy, kde působil jako lektor, odborný asistent, docent a profesor; vyučoval zde řadě s hudbou spjatých disciplín, a to jak teoretických (dějiny a teorie hudby, přednášky o komunikaci, kreativitě), tak praktických (pohybová skladba). Jeho skladatelská činnost se váže zejména také k tomuto působišti (autor několika spartakiádních skladeb a skladeb pro studenty Fakulty tělesné výchovy a sportu UK pro mezinárodní Večery družby, mnoha kompozic pro vystoupení v gymnastice moderní i sportovní apod.). Doktorát získal na Pedagogické fakultě UK, kde v devadesátých letech a znovu po roce 2010 byl pozván přednášet dějiny hudby 20. stol. a hudební estetiku.
Stal se iniciátorem Společnosti Bohuslava Martinů, členem správní rady Fondation Martinů se sídlem v Basileji ve Švýcarsku a místopředsedou podobné rady Nadace Bohuslava Martinů v Praze, dále krátký čas členem rady Nadace Milady Horákové, Nadace Zdenky Podhajské, členem výboru francouzsko-české společnosti Association pour la musique et l’art Tchécoslovaque se sídlem v Paříži, čestným členem Dvořák Society v Londýně a Mouvement Janáček v Paříži. Byl zván k přednáškové činnosti na amerických univerzitách (1989 a 1990 Washington University v St. Louis, Missouri, v roce 1991 Vassar College a Bard College ve státě NY a v Princetonu, NJ), 1990 se zúčastnil muzikologické konference pořádané Sorbonnou Paris 3, v roce 1991 byl pozván k přednáškám o J. A. Komenském na Technische Universität v Karlsruhe (Institut für angewandte Mathematik), reprezentoval Univerzitu Karlovu v Basileji, Londýně (University of London), Aarhusu, Terstu, Římě apod.
Počátkem roku 1998 je pozván do Londýna na Guild Hall School přednášet o Martinů, v roce 2003 na letní školu Central European University v Budapešti (tematický okruh Crossing the Boundaries: Music as the Expression of Social and Political Ideas in Modern East-Europe), 2006 do nizozemského Hilversumu na třídenní seminář věnovaný Bohuslavu Martinů apod. V letech 2012–2015 přednášel na katedře hudební výchovy Pedagogické fakulty UK „Hudební dějiny 20. stol“ a „Hudební estetiku“.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.