From Wikipedia, the free encyclopedia
De Havilland Canada Dash 7 je kanadský dopravní letoun kategorie STOL, řešený jako samonosný čtyřmotorový hornoplošník s jednoduchými ocasními plochami tvaru T a příďovým zatahovacím podvozkem.
de Havilland Canada Dash 7 | |
---|---|
![]() DHC-7 (YU-AIE), Adria Airways | |
Určení | dopravní a transportní letoun |
Původ | Kanada |
Výrobce | de Havilland of Canada, Ltd., Downsview, Ontario, Kanada |
První let | 27. března 1975 |
Zařazeno | 1978 |
Uživatel | RCAF Berjaya Air, Hawaiian Airlines, Air BC |
Výroba | 1975-1988 |
Vyrobeno kusů | 113[1] |
Vyvinuto z typu | DHC-6 |
Další vývoj | Dash 8 |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Vývojové práce na letounu DHC-7 byly zahájeny v roce 1974.[2] Maximální pozornost byla věnována vybavení křídla, které obsahovalo dvouštěrbinové vztlakové klapky, spoilery (rušiče vztlaku), aby mohl nový stroj dosahovat co nejkratších vzletů a přistání i na výše položených letištích za ztížených meteorologických podmínek. Pro pohon byly zvoleny čtyři turbovrtulové motory Pratt & Whitney of Canada PT6A-50 o vzletovém výkonu po 835 kW, které roztáčí pomaloběžné čtyřlisté vrtule se sníženou intenzitou hluku Hamilton Standard 24PF.
Továrna zahájila stavbu dvou létajících prototypů společně s dvojicí nevybavených draků pro pevnostní zkoušky a únavové testy přetlakové kabiny. První prototyp (imatrikulace C-GNBX-X) byl zalétán 27. března 1975, druhý (C-GNCA-X) provedl svůj premiérový let 26. června téhož roku.
30. května 1977 poprvé vzlétl první sériový letoun DHC-7 (C-GQIW)[3] a všechny tři stroje se zapojily do intenzivního zkušebního letového programu. Bez ohledu na stav zakázek se společnost DHC rozhodla pro sériovou produkci v počtu 50 kusů. První letoun této výrobní série převzala letecká společnost Rocky Mountains Airways v USA, která jej od 3. února 1978 nasadila na své spoje.
Dash 7 se na jaře 1978 objevil také u kanadské společnosti Wardair a v Evropě u španělského přepravce Spantax. K září 1979 byl aktuální stav objednávek na počtu 59 exemplářů, v březnu 1980 již 83. Postupně byly odkupovány přepravci Golden West, Ransome, Air Wisconsin, Henson Aviation, Air Pacific a Air Oregon, všechny z USA, dále Time Air a Westcoast Air Holding (Kanada), Alidair (Spojené království), Air Innsbruck (Rakousko), Wideroe (Norsko), Gronlandsfly (Dánsko) a SAHSA (Jižní Jemen).
Letouny v osobní verzi Series 100 převzalo i RCAF včetně dvou kusů v čistě nákladním provedení DHC-7 Series 101 s vojenským označením CC-132. Dalšími zákazníky transportní varianty se staly společnosti Wardair, Emirates Air Services a Greenlandair. K dalším vyráběným verzím patří těžká Series 140 a Series 151 se zvětšenou kapacitou palivových nádrží.
Do ukončení výroby v roce 1988 bylo vyrobeno celkem 113 letounů DHC-7.[4]
Počátkem 90. let stanovilo velitelství jižní oblasti americké armády (SOUTHCOM) požadavky na letoun pro zpravodajskou a průzkumnou činnost, který by kromě vojenských operací mohl působit i v boji proti pašerákům drog. Nejlépe vyhovující se ukázal typ DHC-7 u US Army označený O-5. V rámci systému Airborne Recconnaisance Low vznikly verze O-5A pro fotoprůzkum, EO-5B pro elektronický průzkum a univerzální EO-5C sdružující obě předchozí varianty (značená také RC-7B). EO-5C létá se šestičlennou posádkou tvořenou dvěma piloty a čtyřmi operátory palubních systémů. Svým vnitřním vybavením dobře spolupracuje s dalšími průzkumnými letouny typu Northrop Grumman E-8 Joint STARS a Boeing RC-135.
Údaje dle [5]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.