mrtvý východoslovanský jazyk From Wikipedia, the free encyclopedia
Stará východní slovanština, staroruština či stará ruština (rusky древнерусский язык, ukrajinsky давньоруська мова, bělorusky старажытнаруская мова) byl jazyk, který používali v 6.–14. století východní Slované žijící v historické Rusi, tedy na území dnešního Běloruska, severní Ukrajiny, části evropského Ruska a několika východních vojvodství Polska.
Staroruština (словѣньскъıи ѧзъıкъ)[p. 1] | |
---|---|
![]() | |
![]() Mapa rozšíření jazyka | |
Rozšíření | Kyjevská Rus |
Počet mluvčích | mrtvý jazyk |
Klasifikace | |
Písmo | Cyrilice |
Postavení | |
Regulátor | není stanoven |
Úřední jazyk | Kyjevská Rus |
Kódy | |
ISO 639-1 | není |
ISO 639-2 | není |
ISO 639-3 | orv |
Ethnologue | orv |
Wikipedie | |
není | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Východoslovanské kmeny zpočátku hovořily v důsledku slabých vzájemných kontaktů kmenovými dialekty[1] východní praslovanštiny. Podnětem pro vytvoření naddialektální podoby jazyka se stal vznik Kyjevské Rusi, na jejímž území se po přijetí křesťanství začalo rychle šířit písmo. K největšímu kulturnímu rozkvětu došlo za vlády Jaroslava Moudrého, avšak po jeho smrti se říše postupně rozkládala. Rozdrobeným ruským knížectvím zasadil těžký úder mongolský vpád, který východoslovanské území rozdělil na izolované sféry vlivu. Následkem nového politického uspořádání se západoruská nářečí v rámci Litevského velkoknížectví oddělila od východních dialektů budoucí velkoruské oblasti, jednotný staroruský jazyk zanikl a dal tak vzniknout svým následníkům – východní ruštině a západní staroběloruštině a jejím následníkům běloruštině, ukrajinštině a rusínštině.[2]
Pro zápis jazyka se používala výhradně cyrilice.[7] Literární památky psané hlaholicí na území Kyjevské Rusi nalezeny nebyly, dochovaly se však hlaholské graffiti a jejich zlomky (např. v novgorodském chrámu sv. Sofie).[8]
Cyrilice vznikala postupně z řecké alfabety doplňováním hlásek, které byly řečtině cizí.[9] Rozšiřování abecedy probíhalo v několika krocích – nejprve do ní byla zahrnuta písmena б ж ш, posléze ѕ ц ч, a nakonec ъ ѣ ѫ ѭ ю ѧ.[10] Nová souhláska zaujímala zpravidla místo před foneticky nejbližší souhláskou a samohláska byla přidávána na konec abecedy. V dalším vývoji pak docházelo k vypouštění řeckých písmen nemajících v slovanské řeči přímý protějšek.
Nejstarší dochovaná varianta cyrilské abecedy se nachází na stěně kyjevského chrámu sv. Sofie a pochází z 11. stol.[11] Má celkem 27 písmen, jejichž pořadí přesně odpovídá řecké abecedě (а б в г д є ж з и ѳ ı к л м н ѯ о п р с т у ф х ш щ ѡ). Zajímavé je, že řecké písmeno ψ zde bylo přehodnoceno jako щ a grafém у ještě není zaměněn ligaturou ѹ.[10]
Slova se v zápisu obvykle neoddělují.[12] V závislosti na období vzniku a účelu textu se rozlišují tři grafické systémy:[13]
Nejstarším dochovaným záznamem ruského jazyka je Gnězdovský nápis, který lze datovat do 10. stol.[14] Jedná se o na džbánu vyrytý cyrilský nápis горѹхща, jehož čtení i interpretace je dodnes předmětem sporů. Podle některých badatelů jde o hořčici či hořlavinu, podle jiných o jméno vlastníka.[15] Tento nález svědčí o tom, že písmo na Rusi od počátku nacházelo mnohostranné využití.
V raném období se zachovává praslovanský zákon otevřených slabik, který umožňuje existenci pouze těch slabik, které jsou zakončeny samohláskou.[16]
Uvedený zákon dal vzniknout tzv. plnohlasí, tj. změně *or, *ol, *er, *el → oro, olo, ere, olo v pozici mezi souhláskami (psl. *korva → strus. корова). Během raného období se plnohlasí na velké části území ještě nestačilo plně zformovat.[17] Pozdní vznik plnohlasí dnes připomínají především nářeční slova, přičemž některá se dokázala prosadit i ve spisovném jazyce (srov. rus. по́лымя).[18]
V pozici před souhláskou tento zákon působil změnu náslovného *or, *ol s intonací akutovou → ra, la (psl. *òrdlo → strus. ра́ло), zatímco *or, *ol s intonací cirkumflexovou → ro, lo (psl. *ȍlkъtь → strus. ˉлокъть).[19][20][21]
Ve východoslovanské oblasti se vyvinulo temné /ɫ/, o jehož existenci svědčí změna kvality samohlásky ve skupině *TьlT → TъlT a podobně motivovaný rozvoj plnohlasí *TelT → *TolT → ToloT.[19][22] Mezi souhláskami chyběl zvuk /f/, který se objevoval pouze v slovech cizího původu a ve výslovnosti byl zaměňován za /p/ nebo /x/.[23] Obdobně bylo labiodentální /v/ ve výpůjčkách často nahrazováno hláskou /b/.[24]
Zpočátku se souhlásky rozlišovaly tvrdé, měkké a poloměkké.[25] Poloměkce se vyslovovaly původní tvrdé souhlásky před předními samohláskami. V průběhu 11. stol. došlo ke splynutí poloměkkých souhlásek s měkkými.[26]
Historicky tvrdé byly veláry /k/, /g/, /x/, alveoláry /t/ a /d/, jejichž změkčené protějšky podlehly změně *tj, *dj → /č/, /ž/, a labiály /p/, /b/, /w/, /m/, u jejichž měkkých variant se objevilo tzv. epentetické /l'/: *pj, *bj, *vj, *mj → pľ, bľ, vľ, mľ.[27] Měkké bez tvrdého protějšku byly souhlásky /š'/, /ž'/, /č'/, /c'/ a /j/. Párovou měkkostí byly spjaty alveoláry /s/ – /s'/, /z/ – /z'/, /n/ – /n'/, /ɫ/ – /l'/ a /r/ – /r'/.
Systém souhlásek staroruského jazyka 11. stol. lze rekonstruovat následovně:[28]
labiála | alveolára | postalveolára | palatála | velára | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
neznělá | znělá | neznělá | znělá | neznělá | znělá | neznělá | znělá | neznělá | znělá | ||
obstruent | exploziva | п /p/, /p'/ | б /b/, /b'/ | т /t/, /t'/ | д /d/, /d'/ | к /k/ | г /g/¹ | ||||
frikativa | в /w/, /w'/ | с /s/, /s'/ | з /z/, /z'/ | ш /š'/ | ж /ž'/ | и /j/ | х /x/ | ||||
afrikáta | ц /t͡s'/ | ч /t͡š'/ | ч /d͡ž'/² | ||||||||
sonora | nazála | м /m/, /m'/ | н /n/, /n'/ | ||||||||
laterála | л /ɫ/, /l'/ | ||||||||||
vibranta | р /r/, /r'/ |
¹ Na jihu se z raženého ražené /g/ vyvinulo frikativní /ɣ/. Tato odlišnost je zároveň jedním z nejstarších dialektálních rysů výchoslovanských nářečí.[29]
² Tato výslovnost se zachovala ve skupině /žd͡ž'/, zachycené v písmu jako жч.[30]
Podstatnou fonologickou inovací jazyka byl zánik opozice krátkých a dlouhých samohlásek. Kdy přesně kvantitativní rozdíly mezi samohláskami zanikly, není zcela známo. V pozdním období však již neexistují žádné věrohodné doklady existence této opozice.[31]
V předhistorickém období zanikly nosovky, které nabyly nové hláskové kvality ѫ /ǫ/ → /u/, ѧ /ę/ → /ä/. Už v nejstarších východoslovanských literárních památkách je tak běžná záměna písmen ѫ a ѹ resp. ѧ a ıа.[32] U omezené skupiny slov proběhla změna náslovného *(j)e → о (psl. *jezero → strus. озєро).[27] Tento děj zasáhl také vlastní jména cizího původu (stsev. Helga → strus. Ольга).[33]
Praslovanské samohlásky *y, *ъ resp. *i, *ь v těsné blízkosti hlásky -j- splynuly a vytvořily tzv. napjaté jery *ъ̂, *ь̂, které se v staroruských dialektech dále vyvíjely různým způsobem:[34][35]
Změkčení poloměkkých souhlásek způsobilo těsné sblížení barvy souhlásky a samohlásky v rámci slabiky. Protiklad předního a nepředního místa artikulace samohlásek dal vzniknout opozici předních a nepředních slabik typu: *ťi ~ *ty, *ťü ~ *tu, *tě ~ *to, *ťь ~ *tъ, *ťä ~ *ta.[26]
Inventář samohlásek staroruského jazyka 11. stol. a odpovídající grafémy knižního typu lze rekonstruovat takto:[38]
přední | střední | zadní | |
---|---|---|---|
zavřená | и /i/ ю /ü/ |
ъı /y/ | ѹ /u/ |
ь /ĭ/¹ | ъ /ŭ/¹ | ||
středová | ѣ /ê/² | ||
є /e/ | о /o/³ | ||
otevřená | ѧ /ä/ | ||
а /a/ |
¹ Na výslovnost blízkou k /i/ a /u/ ukazují baltofinské výpůjčky (strus. крьстъ → fin. risti; strus. бълванъ → fin. pulvana).[39] Na přelomu raného a pozdního období dochází k vokalizaci jerů. Podle tradičního schématu se mění sudé jery ъ → /o/ resp. ь → /e/.[40]
² Realizace písmene jať ѣ byla úzká /ê/ na většině východoslovanského území.[41] Počínaje pozdním obdobím se v některých dialektech dále zúžila na /i/.[42] V části severozápadních dialektů naopak existovala široká realizace /ä/, která se odráží v baltofinských přejímkách (strus. грѣхъ → fin. räähka) a v moderních ruských nářečích (např. яла „jedla“, кяп „cep“).[43]
³ V pozdním období se /o/ pod autonomním přízvukem či v zavřené slabice úží v /ô/.[44] V dobových literárních památkách se tato hláska zapisuje pomocí písmene omega ѡ.[45]
Nejdůležitější fonetické změny v jazyce jsou uvedeny chronologicky níže:[46]
¹ Je možné, že na jihu a severozápadě Rusi existovaly dialekty, jimž se změkčení vyhnulo.[48][1]
² Akání se rozšířilo pouze na území dnešního Běloruska, jižního Ruska a severní Ukrajiny.[49][50]
Systém přízvuků rané fáze staroruštiny byl do značné míry podobný systému praslovanskému, který rozlišoval tři slabičné intonace (akut, neoakut, cirkumflex).[51] Na rozdíl od praslovanštiny však na východoslovanské půdě neexistovala fonologická opozice akut–neoakut a systém tak rozlišoval autonomní přízvuk na místě akutu i neoakutu a automatický přízvuk odpovídající cirkumflexu.[52]
Z fonologického hlediska spadaly všechny plnovýznamové slovní tvary do dvou kategorií. Rozlišovala se tzv. ortotona, provázená autonomním přízvukem, spjatým neodlučitelně s jednou ze slabik (např. головá, бъıлá), a enklinomena, která vlastní přízvuk neměla a v izolované pozici nabývala určitého prozodického zesílení na první slabice. Taková realizace fonetického slova se od autonomního přízvuku na první slabice lišila a označuje se jako automatický přízvuk (např. ˉголовѹ, ˉбъıло).[53]
Kmeny ohebných slov lze v souvislosti s výše uvedeným rozdělit na tři akcentuační paradigmata:[54][55][56]
(a) - Slova mají pouze ortotonické tvary se stálým přízvukem na kmeni, který si zachovává svou pozici zpravidla i v odvozených slovech:
(b) - Slova mají ortotonické tvary na první slabice koncovky nebo na poslední slabice kmene (došlo-li k couvnutí přízvuku z lichého jeru či nepočátečního vokálu s cirkumflexovou intonací):
(c) - Některé tvary jsou ortotonické, jiné patří mezi enklinomena. V tomto případě je rozhodující dominance jednotlivých morfů:
Zánik rozdílnosti autonomního a automatického přízvuku vedl ke vzniku jediného dynamického přízvuku, který známe ze současných východoslovanských jazyků. Z původních enklinomen se staly tvary s přízvukem na první slabice fonetického slova (např. ˉнє бъıло → нє́ бъıло). V jakém období tato změna nastala není přesně známo.[57] Předpokládá se, že neproběhla současně na celém území a časově nebyla příliš vzdálena od zániku jerů. Z druhé strany je tato změna vymezena vznikem akání, v němž už se původní rozdíly mezi přízvuky neodráží.[58]
Jména a slovesa mají společnou kategorii gramatického čísla (singulár, duál, plurál). Oproti moderním východoslovanským jazykům se běžně užívá dvojného čísla, které mizí teprve počátkem pozdního období.[59]
Stará ruština rozeznává trojí rod (maskulinum, femininum, neutrum) a 7 mluvnických pádů (nominativ, genitiv, dativ, akuzativ, vokativ, lokativ, instrumentál).
Při skloňování se dále uplatňuje zakončení kmene, označované na etymologickém základě podle starých indoevropských kmenů (ā-kmeny, o-kmeny, u-kmeny, i-kmeny, konsonantické kmeny). Přehled deklinačních typů substantiv je uveden v tabulce:[60]
ā-kmeny¹ | jā-kmeny | o-kmeny¹² | jo-kmeny² | u-kmeny | i-kmeny | konsonantické kmeny³ | ||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
maskulina | neutra | maskulina | neutra | maskulina | feminina | maskulina[61] | feminina | |||||||||
singulár | nom. | жєна | дѹшѧ | возъ | сєло | конь | полє | домъ | пѹть | кость | (полѧнинъ) | дъчи | свєкръı | |||
gen. | жєнъı | дѹшѣ | воза | сєла | конѧ | полѧ | домѹ | пѹти | кости | dle o-kmenové deklinace |
дъчєрє | свєкръвє | ||||
dat. | жєнѣ | дѹши | возѹ | сєлѹ | коню | полю | домови | пѹти | кости | дъчєри | свєкръви | |||||
akuz. | жєнѹ | дѹшю | возъ | сєло | конь | полє | домъ | пѹть | кость | дъчєрь | свєкръвь | |||||
vok. | жєно | дѹшє | возє | сєло | коню | полє | домѹ | пѹти | кости | дъчи | свєкръı | |||||
lok. | жєнѣ | дѹши | возѣ | сєлѣ | кони | поли | домѹ | пѹти | кости | дъчєри | свєкръви | |||||
instr. | жєною | дѹшєю | возъмь | сєлъмь | коньмь | польмь | домъмь | пѹтьмь | костью | дъчєрью | свєкръвью | |||||
duál | nom.-akuz. | жєнѣ | дѹши | воза | сєла | конѧ | полѧ | домъı | пѹти | кости | дъчєри | свєкръви | ||||
gen.-lok. | жєнѹ | дѹшю | возѹ | сєлѹ | коню | полю | домовѹ | пѹтью | костью | дъчєрѹ | свєкръвѹ | |||||
dat.-instr. | жєнама | дѹшѧма | возома | сєлома | конєма | полєма | домъма | пѹтьма | костьма | дъчєрьма | свєкръвама | |||||
plurál | nom. | жєнъı | дѹшѣ | вози | сєла | кони | полѧ | домовє | пѹтьє | кости | полѧнє | дъчєри | свєкръви | |||
gen. | жєнъ | дѹшь | возъ | сєлъ | конь | поль | домовъ | пѹтьи | костьи | полѧнъ | дъчєръ | свєкръвъ | ||||
dat. | жєнамъ | дѹшѧмъ | возомъ | сєломъ | конємъ | полємъ | домъмъ | пѹтьмъ | костьмъ | полѧмъ/полѧномъ | дъчєрьмъ | свєкръвамъ | ||||
akuz. | жєнъı | дѹшѣ | возъı | сєла | конѣ | полѧ | домъı | пѹти | кости | полѧнъı | дъчєри | свєкръви | ||||
lok. | жєнахъ | дѹшѧхъ | возѣхъ | сєлѣхъ | конихъ | полихъ | домъхъ | пѹтьхъ | костьхъ | полѧхъ/полѧньхъ | дъчєрьхъ | свєкръвахъ | ||||
instr. | жєнами | дѹшѧми | возъı | сєлъı | кони | поли | домъми | пѹтьми | костьми | полѧми/полѧнъı | дъчєрьми | свєкръвами |
Pro toponyma je příznačné užívání bezpředložkového lokativu ve významu setrvávání uvnitř a bezpředložkového dativu s významem pohybu dovnitř (např. Къıєвъ → Къıєвѣ „v Kyjevě“ × Къıєвѹ „do Kyjeva“). Předložkové vazby se od počátku vyskytují pouze u ā-kmenů (např. Рѹса → въ Рѹсѣ × въ Рѹсѹ):[67]
Jména hromadná označující skupinu lidí (např. рѹсь, господа, братьѧ, дрѹжина) se s přísudkem shodují zpravidla ad sensum (přísudek stojí v plurálu):[68]
Výrazné zjednodušení distribuce přídavných jmen mezi jednotlivé deklinační typy proběhlo už v praslovanštině. Přídavná jména náleží pouze skupině původních o-kmenů a ā-kmenů, při jejichž tvoření se uplatňuje výhradně hledisko rodu.
Tvary adjektiv se rozlišují složené a jmenné. Jejich významový rozdíl se však již na počátku písemnictví začal stírat.[69]
tvrdá varianta | měkká varianta | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
m. | n. | f. | m. | n. | f. | ||
singulár | nom. | новъıи | новоє | новаѧ | синии | синєє | синѧѧ |
gen. | нового | новоѣ | синєго | синєѣ | |||
dat. | новомѹ | новои | синємѹ | синєи | |||
akuz. | новъıи | новоє | новѹю | синии | синєє | синюю | |
lok. | новомь | новои | синємь | синєи | |||
instr. | новъıмь | новою | синимь | синєю | |||
duál | nom.-akuz. | новаѧ | новѣи | синѧѧ | синии | ||
gen.-lok. | новѹю/новою | синюю | |||||
dat.-instr. | новъıима | синиима | |||||
plurál¹ | nom. | новии | новаѧ | новъıє | синии | синѧѧ | синѣє |
gen. | новъıихъ | синиихъ | |||||
dat. | новъıимъ | синиимъ | |||||
akuz. | новъıє | новаѧ | новъıє | синѣє | синѧѧ | синѣє | |
lok. | новъıихъ | синиихъ | |||||
instr. | новъıими | синиими |
Staroruská zájmena se dělí na 2 velké skupiny – bezrodá, která nerozlišují rod, a rodová, rozlišující trojí rod.
singulár | duál | plurál | zvratné zájmeno | ||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
1. os. | 2. os. | 1. os. | 2. os. | 1. os. | 2. os. | ||
nominativ¹ | ѧзъ/ѧ | тъı | вѣ | ва | мъı | въı | — |
genitiv | мєнє | тєбє | наю | ваю | насъ | васъ | сєбє |
dativ | мънѣ, ми | тобѣ, ти | нама, на | вама, ва | намъ, нъı | вамъ, въı | собѣ, си² |
akuzativ | мєнє, мѧ | тєбє, тѧ | наю, на | ваю, ва | насъ, нъı | васъ, въı | сєбє, сѧ |
lokál | мънѣ | тобѣ | наю | ваю | насъ | васъ | собѣ |
instrumentál | мъною | тобою | нама | вама | нами | вами | собою |
tvrdá varianta | měkká varianta | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
m. | n. | f. | m. | n. | f. | ||
singulár | nom. | тъ | то | та | *jь | *je | *ja |
gen. | того | тоѣ | єго | єѣ | |||
dat. | томѹ | тои | ємѹ | єи | |||
akuz. | тъ | то | тѹ | и | є | ю | |
lok. | томь | тои | ємь | єи | |||
instr. | тѣмь | тою | имь | єю | |||
duál | nom.-akuz. | та | тѣ | *ja | *ji | ||
gen.-lok. | тою | єю | |||||
dat.-instr. | тѣма | има | |||||
plurál¹ | nom. | ти | та | тъı | *ji | *ja | *jě |
gen. | тѣхъ | ихъ | |||||
dat. | тѣмъ | имъ | |||||
akuz. | тъı | та | тъı | ѣ | ѧ | ѣ | |
lok. | тѣхъ | ихъ | |||||
instr. | тѣми | ими |
Podle významu a užití lze číslovky staré ruštiny rozdělit na základní, řadové, druhové a násobné. Často se zapisují pomocí cyrilských písmen opatřených titlem.[92]
pořadí | cyril. | základní číslovka | pořadí | cyril. | základní číslovka |
---|---|---|---|---|---|
1 | ҃а | одинъ, -а, -о | 20 | ҃к | дъва дєсѧтє |
2 | ҃в | дъва, -ѣ, -ѣ | 27 | - | три дєсѧтє бєс трии[p. 2] |
3 | ҃г | трьє, -и, -и | 30 | ҃л | три дєсѧтє |
4 | ҃д | чєтъıрє, -и, -и | 40 | ҃м | чєтъıрє дєсѧтє/сорокъ |
5 | ҃є | пѧть | 50 | ҃н | пѧть дєсѧтъ |
6 | ҃ѕ | шєсть | 60 | ҃ѯ | шєсть дєсѧтъ |
7 | ҃з | сємь | 70 | ҃о | сємь дєсѧтъ |
8 | ҃и | осмь | 80 | ҃п | осмь дєсѧтъ |
9 | ҃ѳ | дєвѧть | 90 | ҃ч | дєвѧносъто |
10 | ҃ı | дєсѧть | 100 | ҃р | съто |
15 | є҃ı | пѧть на дєсѧтє | 1000 | ҂а | тъıсѧчѧ |
Z hlediska morfologie rozlišují slovesa kmen prézentní a infinitivní. Prézentní kmen končí vždy souhláskou a kromě prézenta se od něj tvoří přechodník přítomný a imperativ. Ostatní tvary jsou tvořeny od kmene infinitivního, který může být zakončen souhláskou nebo (častěji) samohláskou.[111]
Podle prézentního kmene se slovesa dělí na atematická a tematická. U atematických sloves jsou koncovky prézentu připojeny bezprostředně ke kořeni. Ostatní slovesa jsou tematická, tj. mají kmenotvornou příponu.
Význam prézentu je těsně svázán s problematikou vidu. V staroruštině již samotné rozlišování dokonavého a nedokonavého vidu prokazatelně existovalo, ačkoli zatím nemělo tak všeobecnou povahu, jako v současném jazyce. Mnohá slovesa (především bezpředponová) tak byla obouvidová a čistě vidové dvojice se nacházely teprve v procesu tvoření.[112]
Nejstarším způsobem tvoření dokonavého vidu byla prefixace, při které dávala předpona slovesu nový význam či významový odstín (např. казати → съказати).[113] Odvozování sekundárních imperfektiv se provádělo nejčastěji příponou -ъva- (např. съказати → съказъвати).[114][115] Sekundární imperfektiva na -jati pak byla tvořena od imperfekta sloves na -iti (např. промъıслити → промъıшлѧти).[116][117]
atematická slovesa | tematická slovesa | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
бъıти | вѣдѣти | дати | ѣсти | I. časování | II. časování | ||
singulár | 1. os. | єсмь | вѣдѣ | дамь | ѣмь | вєдѹ | хожю |
2. os.¹ | єси | вѣси | даси | ѣси | вєдєши | ходиши | |
3. os.² | єсть | вѣсть | дасть | ѣсть | вєдєть | ходить | |
duál | 1. os. | єсвѣ | вѣвѣ | давѣ | ѣвѣ | вєдєвѣ | ходивѣ |
2.-3. os. | єста | вѣста | даста | ѣста | вєдєта | ходита | |
plurál | 1. os. | єсмъı | вѣмъı | дамъı | ѣмъı | вєдємъ | ходимъ |
2. os. | єстє | вѣстє | дастє | ѣстє | вєдєтє | ходитє | |
3. os.² | сѫть | вѣдѧть | дадѧть | ѣдѧть | вєдѹть | ходѧть |
Organizace a funkce systému staroruských minulých časů není v úplnosti jasná a jejím nejdiskutovanějším problémem je, jakého postavení nabyly prosté minulé časy – aorist a imperfektum. V 11.–13. stol je na Rusi možné předpokládat stav, kdy aorist sice chybí v hovorovém jazyce, ale běžně se používá v knižním stylu a mluvčí mu bez obtíží rozumějí. Tento stav později zaniká v souvislosti s tím, jak mizí pasivní znalost aoristu. Týž vývoj, avšak dříve završený, lze předpokládat i pro imperfektum.[125]
zakončení inf. kmene | |||
---|---|---|---|
souhláska | samohláska | ||
singulár | 1. os. | нєсохъ | кѹпихъ |
2.-3. os. | нєсє | кѹпи | |
duál | 1. os. | нєсоховѣ | кѹпиховѣ |
2.-3. os. | нєсоста | кѹписта | |
plurál | 1. os. | нєсохомъ | кѹпихомъ |
2. os. | нєсостє | кѹпистє | |
3. os. | нєсошѧ | кѹпишѧ |
zakončení inf. kmene | |||
---|---|---|---|
na -a- | jiné | ||
singulár | 1. os. | зъвахъ | видѧхъ |
2.-3. os. | зъвашє | видѧшє | |
duál | 1. os. | зъваховѣ | видѧховѣ |
2.-3. os. | зъваста | видѧста | |
plurál | 1. os. | зъвахомъ | видѧхомъ |
2. os. | зъвастє | видѧстє | |
3. os. | зъвахѹ | видѧхѹ |
Tvary imperativu se tvoří od prézentního kmene. Příponou -ě-, se tvoří imperativ od sloves I. časování s kmenem zakončeným na tvrdou souhlásku. Přípona -i- se používá u sloves II. časování a sloves I. časování, jejichž kmen je zakončen měkkou souhláskou. Diftongický původ těchto přípon způsobuje změnu kmene zakončeného velárou -k-,-g-,-ch- → -c-,-z-,-s- (např. pomogu → pomozi).[131]
Pro jednotné číslo obvykle existuje jeden společný tvar na -i. Pouze několik málo sloves (zvl. atematických) si zde uchovává zvláštní tvar imperativu na -(ž)ь.[131]
I. časování | II. časování | atematická sl. | |||
---|---|---|---|---|---|
tvrdé | měkké | ||||
singulár¹ | 2.-3. os. | нєси | пиши | кѹпи | ѣжь |
duál | 1. os. | нєсѣвѣ | пишивѣ | кѹпивѣ | ѣдивѣ |
2. os. | нєсѣта | пишита | кѹпита | ѣдита | |
plurál | 1. os. | нєсѣмъ | пишимъ | кѹпимъ | ѣдимъ |
2. os. | нєсѣтє | пишитє | кѹпитє | ѣдитє |
¹ Koncové -i odpadá od kmenů zakončených na -j- nejpozději počátkem 12. stol. Není-li pod přízvukem, začíná koncem tohoto stol. odpadat i jinde.[123]
Tvary přechodníků jsou považovány za nesklonné a shodují se s řídícím jménem v čísle a rodě. Koncem raného období však dochází k oslabování shody a v pozdním období zůstává pouze tvar sg. m. pro všechny osoby i čísla.[132]
Od uvedených participiálních tvarů lze tvořit přídavná jména slovesná (např. мога → могѹчии, бъıвъ → бъıвъшии, дѣланъ → дѣланъıи).[132]
Přívlastek může zaujímat postavení jak před řídícím jménem, tak za ním.[133] Vznik případné mnohoznačnosti je přitom výrazně omezen pravidly tzv. opakování předložek, podle nichž se předložka opakuje před všemi shodnými přívlastky, ale nikdy se jí neužívá po přívlastku v kontaktní prepozici před řídícím jménem:[134][135]
Výjimku tvoří přivlastňovací a ukazovací zájmena, která mohou stát bez předložky také v kontaktní postpozici. Předložka se zpravidla neopakuje ani před neshodným přívlastkem.[136]
Často se lze setkat s případy, kdy je slovní spojení roztržené – dovnitř je vklíněno slovo (či skupina slov) na slovním spojení nezávislé. Nejčastější příčina narušení projektivity je spojena s působením Wackernagelova zákona. Mezi první a druhou taktovou skupinu jsou čistě mechanicky vsouvány příklonky bez ohledu na to, zda mezi nimi existuje syntaktická vazba nebo ne:[137]
Podle zachovávání Wackernagelova zákona lze příklonky rozdělit na dvě skupiny:[138]
singulár | duál | plurál | zvratné | ||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
1. os. | 2. os. | 1. os. | 2. os. | 1. os. | 2. os. | ||
nominativ | єсмь | єси | єсвѣ | єста | єсмъı | єстє | — |
dativ | ми | ти | на | ва | нъı | въı | си |
akuzativ | мѧ | тѧ | на | ва | нъı | въı | сѧ |
Příklonné tvary pro 3. os. byly vytvořeny ze starých akuzativních tvarů zájmena *jь, které rozlišuje rod. Plnopřízvučnou funkci zde přebraly původní tvary genitivu.[139]
V průběhu staletí došlo k vytlačení slabých příklonek plnopřízvučnými tvary. Již v předhistorické době se v částici změnilo zvratné zájmeno си, které je ve své původní funkci doloženo velmi řídce.[77] V brzké době začíná též velmi pozvolný proces připojování zájmena сѧ k řídícímu slovesu, který je však dokončen teprve v 17. stol.[140]
V 11.-12. stol. začaly z jazyka mizet příklonky dativu plurálu a duálu patrně kvůli homonymii s akuzativními tvary. Během 13. stol. zanikají zájmenné příklonky v plurálu a duálu.[141] Od 14.-15. stol. přestávají mít oporu v živém jazyce i příklonná zájmena v singuláru a začínají být vnímána jako knižní prvky. Úplný zánik těchto příklonek nastal v 17. stol.[142] Přibližně ve stejné době vymizely z jazyka také příklonné tvary prézentu slovesa бъıти.[143]
Projektivita konstrukcí bývá nezřídka narušena i v jiných případech, zvláště ve spojení podstatného jména a jeho upřesnění:[144]
Ani zde se nejedná o anomální jev. Princip projektivity je normou knižního jazyka, zatímco hovorová řeč dává obvykle přednost jinému principu – na začátku hlavní část sdělení, potom upřesnění.[145]
Podobně jako u všech slovanských jazyků pochází jádro slovní zásoby staré ruštiny z praslovanštiny. Některá její slova si zachovala archaický význam (např. вєжа „obytný vůz, stan“; скотъ „majetek, peníze“).[146]
Objevují se také původní specificky východoslovanská slova (např. бѣлъка, дєвѧносъто, дєшєвъıи, сѣмьѧ)[147] a slova přejatá z jiných jazykových rodin:
přejaté slovo | význam | původ výpůjčky[148] | |
---|---|---|---|
грамота | psaní, listina | řecký | γράμματα |
крюкъ | hák | staroseverský | krókr |
ларь | truhla | starošvédský | lárr |
лошадь | kůň | turkický | alaša |
ногата | nogata (měnová jednotka) | arabský | naqd |
собака | pes | íránský | *sabāka- |
V. Kiparskij ve své monografii věnované historii ruské slovní zásoby uvádí, že ruština obsahuje 454 slov z indoevropské epochy, cca 300 z baltoslovanské epochy a 420 z všeslovanské epochy. Další část pak tvoří lexikální výpůjčky z dávných dob – 55 germanismů, cca 20 íránismů a 23 turcismy. Celkem tak, nebereme-li v úvahu odvozená slova, zdědila stará ruština z praslovanštiny přibližně 1270 slov.[149]
Přijetí křesťanství roku 988 vedlo k zavedení knižního církevněslovanského jazyka, který se od staré ruštiny v celé řadě znaků lišil:
Určit vztah knižního jazyka a mluvených dialektů je často složité, památky ve větší či menší míře obsahují oba elementy. Za velmi blízké hovorové řeči jsou považovány dopisy na březové kůře a přímá řeč světských osob v letopise Kyjevském.[152]
starorusky | Вьси сѧ людиѥ родѧть свободьни и ровьни въ чьсти та въ правьдѣ. Одарєни сѫть розоумомь и доушєѭ, и дѣıати имъ къ собѣ ıако мєжю братъı. |
česky | Všichni lidé se rodí svobodní a sobě rovní co do důstojnosti a práv. Jsou nadáni rozumem a svědomím a mají spolu jednat v duchu bratrství. |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.