From Wikipedia, the free encyclopedia
Posvátná tradice je teologický termín používaný v křesťanské teologii. Podle teologie katolické, pravoslavné, starobylých východních církví a asyrské církve je posvátná tradice základem doktrinální a duchovní autority křesťanství a Bible. Bible tedy musí být vykládána v kontextu posvátné tradice a v rámci církevního společenství. Anglikánská a metodistická církev považují tradici, rozum a zkušenost za zdroje autority, ale podřízené Písmu – tento postoj je znám jako prima scriptura,[1][2] což je v protikladu k luteránské a reformované tradici, které učí, že pouze Bible je dostatečným/neomylným základem pro veškeré křesťanské učení – tento postoj je znám jako sola scriptura.[3]
Pro mnoho křesťanských denominací jsou součástí posvátné tradice spisy přednicejských, nicejských a postnicejských otců.[4]
Slovo tradice pochází z latinského trado, tradere, což znamená „předat, předat, odkázat“.[5] Podle katolické teologie apoštol Pavel nabádal věřící, aby „pevně stáli a drželi se tradic, kterým jsme vás naučili buď ústně, nebo naším listem.“[6] Pavlovy listy tvoří součást Písma svatého; to, co předal „ústně“, je součástí posvátné tradice, předávané od apoštolů. Obojí je inspirovaným Božím slovem; to druhé napomáhá porozumění tomu prvnímu. Posvátná tradice nemůže být nikdy v rozporu s Písmem svatým.[7] Protestanti poznamenávají, že verš říká, že buď slovem z úst, nebo dopisem, ale ne že jedno vykládá druhé. Zdůrazňují také zmínku o „my“ v úryvku, který pochází přímo z úst apoštolů.[8]
Mezi nejstarší příklady teologického odvolávání se na tradici patří reakce raného ortodoxního křesťanství na gnosticismus, hnutí, které používalo některé křesťanské spisy jako základ svého učení.[9] Irenej z Lyonu zastával názor, že „pravidlo víry“ („κανών της πίστης“) uchovává církev díky historické kontinuitě (výkladu a učení) s apoštoly.[10] Tertulián tvrdil, že ačkoli výklady založené na četbě celého Písma svatého nejsou náchylné k omylu, správným vodítkem je tradice.[11] Atanáš se domníval, že arianismus upadl do omylu především tím, že se nedržel tradice.[11]
V moderní době vědci jako Craig A. Evans, James A. Sanders[12] a Stanley E. Porter[13] studovali, jak posvátnou tradici v hebrejské Bibli chápali a používali novozákonní autoři k popisu Ježíše.
V pravoslavné teologii je posvátná tradice inspirovaným Božím zjevením a katolickým učením (řecky katholikos, „podle celku“) církve, nikoli nezávislým zdrojem dogmatické autority, který by byl považován za doplněk biblického zjevení. Tradice je spíše chápána jako plnost božské pravdy hlásané v Písmu, uchovávané apoštolskými biskupy a vyjadřované v životě církve prostřednictvím takových věcí, jako je Božská liturgie a svatá tajemství (eucharistie, křest, manželství atd.), Vyznání víry a další doktrinální definice prvních sedmi ekumenických koncilů, kanonická křesťanská ikonografie a posvěcené životy zbožných mužů a žen.
Pro pravoslavného křesťana existuje jediná tradice, tradice Církve, která zahrnuje Písmo svaté a učení církevních otců. Jak vysvětluje Atanáš Alexandrijský: „Podívejme se na samotnou tradici, učení a víru katolické církve od samého počátku, kterou Logos dal (edoken), apoštolové hlásali (ekeryxan) a Otcové uchovávali (efylaxan). Na tom je církev založena (tethemeliotai)“. (Svatý Atanáš, „První list Serapionovi“, 28).[14]
Posvátná tradice pro pravoslavné je odkaz víry, který Ježíš předal apoštolům a který se v Církvi předává z generace na generaci bez doplňování, pozměňování nebo odebírání. Vladimír Losskij popsal tradici jako „život Ducha svatého v církvi“,[15] který je dynamický v aplikaci, ale neměnný v dogmatech. Rozvíjí se ve svých projevech, ale ve své podstatě je stále stejná. Pravoslavní věří, že tradice je spíše ta víra, která byla jednou předána, jak je chápána v kontextu prožívaných dějin. Tradice je darem Ducha svatého, živou zkušeností, která se v průběhu času znovu prožívá a obnovuje.
Georgij Vasiljevič Florovskij napsal:
Katoličtí věřící věří, že učení Ježíše a apoštolů bylo zachováno v Písmu svatém i ústním podáním. Toto neustálé předávání tradice se nazývá „živá tradice“; věří se, že jde o věrné a neustálé předávání učení apoštolů z jedné generace na druhou. Ta „zahrnuje vše, co přispívá ke svatosti života a růstu víry Božího lidu; a tak církev ve svém učení, životě a bohoslužbě [vyznání víry, svátosti, magisterium a mše svatá] zvěčňuje a předává všem generacím vše, čím sama je, co věří.“[16] Poklad víry (latinsky fidei depositum) označuje celek Božího zjevení. Podle římskokatolické teologie tvoří dva zdroje zjevení jediný „depozit víry“, což znamená, že celek božského zjevení a depozit víry je předáván dalším generacím v Písmu svatém a posvátné tradici (prostřednictvím učitelského úřadu a výkladu církevního magisteria (které tvoří církevní biskupové ve spojení s papežem, obvykle probíhající synody a ekumenické koncily).
Katolická církev nahlíží na tradici v podstatě stejně, jako na předávání téže apoštolské víry, ale na zásadní rozdíl od východního pravoslaví katolicismus zastává názor, že jednou předaná víra a její chápání se v průběhu času dále prohlubuje a zraje působením Ducha svatého v dějinách církve a v chápání této víry křesťany, přičemž zůstává totožná ve své podstatě a obsahu.[16]
V oblasti morální teologie se podle Marka D. Jordana středověké texty jevily jako nekonzistentní. Podle Giovanniho Cappelliho bylo před šestým stoletím církevní učení o morálce nesoudržné.[17] Podle Johna T. Noonana „dějiny nemohou ponechat nějaký princip nebo učení nedotčené; každá aplikace na určitou situaci ovlivňuje naše chápání principu samotného“.[17]
Druhý vatikánský koncil učil o tradici, Písmu a magisteriu v Dei Verbum, č. 10:
Veškeré učení katolické církve tedy vychází buď z tradice, nebo z Písma, nebo z magisteria, které vykládá tradici a Písmo. Tyto dva zdroje, tradice a Písmo, jsou vnímány a považovány za jeden zdroj Božího zjevení, který zahrnuje jak Boží skutky, tak Boží slova:
Magisterium má za úkol autoritativně rozhodovat o tom, které pravdy jsou součástí posvátné tradice.
Luteránská a reformační tradice křesťanství tvrdí, že jedině Bible je zdrojem křesťanského učení.[3] Tento postoj nepopírá, že Ježíš nebo apoštolové kázali osobně, že jejich příběhy a učení byly v raně křesťanské éře předávány ústně nebo že pravda existuje i mimo Bibli. Pro dnešní křesťany sola scriptura je však toto učení zachováno v Bibli jako jediném inspirovaném médiu. Protože podle názoru křesťanů sola scriptura jiné formy tradice neexistují v ustálené podobě, která by zůstávala konstantní ve svém předávání z generace na generaci, a nelze se na ně odvolávat ani je citovat v jejich čisté podobě, neexistuje způsob, jak ověřit, které části „tradice“ jsou autentické a které ne.[18]
Prima scriptura je zastávána anglikánskou a metodistickou tradicí křesťanství, podle nichž je Písmo svatým primárním zdrojem křesťanské nauky, ale „tradice, zkušenost a rozum“ mohou křesťanské náboženství rozvíjet, pokud jsou v souladu s Biblí.[3][19]
Anglikánská církev uznává apoštolskou tradici, kterou lze nalézt ve spisech prvních církevních otců, v dekretech sedmi ekumenických koncilů, ve vyznání víry a v liturgické bohoslužbě církve.[20]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.