From Wikipedia, the free encyclopedia
Jugoslávská lidová armáda (srbsky a makedonsky Југословенска народна армијa, chorvatsky Jugoslavenska narodna armija, slovinsky Jugoslovanska ljudska armada) byla hlavní ozbrojenou složkou Federativní lidové republiky Jugoslávie v letech 1945 až 1963 a Socialistické federativní republiky Jugoslávie v letech 1963 až 1992. Byla tvořena z 80% srbskými důstojníky.[1]
Jugoslávská lidová armáda Југословенска народна армија Jugoslavenska narodna armija Jugoslovanska ljudska armada | |
---|---|
![]() Erb v letech 1951–1991 | |
Založeno | 1. března 1945 22. prosince 1941 (pod jugoslávskými partyzány) |
Stát | ![]() |
Rozpuštěno | 20. května 1992 |
Složky armády | Jugoslávské pozemní síly (KoV) Jugoslávské námořnictvo (JRM) Jugoslávské letectvo (JRV) Teritoriální obrana (TO) |
Velitelství | Bělehrad, Jugoslávie |
Velení | |
Vrchní velitel |
|
Stav | |
Věk odvodu | 15–65 |
Délka odvodu | 18 |
K dispozici pro službu | c. 12 000 000 (1978), věk 15–65, věk 15–49 |
Aktivních vojáků | Méně než 275 341 roku 1990. |
Rezervistů | Většina z rezervy 960 000 v roce 1990 v rámci teritoriální obrany během války; 783 037 v rezervě pro JNA v roce 1990. |
Počátky JNA sahají k jugoslávským partyzánům za druhé světové války. Předchůdcem JNA byla Lidová osvobozenecká armáda Jugoslávie (NOVJ) jako součást antifašistické Lidové osvobozenecké války Jugoslávie, založená v bosenském městě Rudo dne 22. prosince 1941. Poté, co jugoslávští partyzáni osvobodili zemi od mocností Osy, bylo toto datum oficiálně v SFR Jugoslávii oslavováno jako „Den armády“.
V březnu 1945 byla NOVJ přejmenována na „Jugoslávskou armádu“ („Jugoslavenska/Jugoslovenska Armija“) a k 10. výročí, 22. prosince 1951, pak byla přidána i část názvu „Lidová“ ( („Narodna“) u příležitosti desátého výročí vytvoření 1. proletářské úderné brigády
Podpora, kterou měli Sověti v řadách JNA během období Informbira (před roztržko mezi Titem a Stalinem) po roce 1948, je sporná. Nízké odhady naznačují, že 10–15 % personálu armády upřednostňovalo sovětskou pozici. Jugoslávské zdroje odhadují, že počet zatčených členů armády se pohyboval od 4 153 důstojníků a vojáků (odhad Radonjiće) po 7 000 uvězněných důstojníků odhadovaných Milovanem Đilasem. Čistka zahrnovala 22 důstojníků z pluku prezidentské gardy podřízených přímo Titovi, včetně Momčila Đuriće, válečného velitele eskortního praporu Nejvyššího velitelství jugoslávských partyzánů. Během tohoto období sovětské blokády vývoj jugoslávské armády stagnoval.
49 absolventů Frunzeho akademie z řad jugoslávské armády a dalších sovětských vojenských akademií bylo považováno za potenciální sovětské podporovatele. Mnoho z těch, kteří navštěvovali takové akademie v SSSR v době rozkolu Tita a Stalina, se nikdy nevrátilo do Jugoslávie.
Roztržka se dotkla zejména letectva. Téměř všichni důstojníci letectva měli sovětský výcvik a někteří z nich uprchli z Jugoslávie ve strojích letectva. Mezi přeběhlíky byl i generálmajor Pero Popivoda, který byl šéfem operační služby letectva. Letecké základny Batajnica, Zemun a Pančevo poblíž Bělehradu zaznamenaly několik útoků skupin sabotérů. Velitel letecké základny Zemun a jeho zástupce uprchli do Rumunska.
Mezi lety 1948 a 1955 poskytly Spojené státy Jugoslávii 600 milionů amerických dolarů v přímých vojenských grantech a stejnou částku v ekonomické pomoci, což umožnilo Jugoslávii věnovat více svých domácích zdrojů na obranu. Po dvou návštěvách generálplukovníka Koči Popoviče a generálplukovníka Kilibardy ve Spojených státech v květnu až červnu a srpnu 1951, začaly koncem roku 1951 přicházet americké zbraně. Do roku 1952 se ozbrojené síly rozrostly na 500 000 vojáků a výdaje na obranu spotřebovávaly 22 procent hrubého národního produktu. Vojenská asistenční poradní skupina (MAAG) složená z 30 důstojníků pod velením generála Harmodyho byla v Bělehradě založena Spojenými státy v roce 1951. Fungovala deset let, vyplácela vojenské granty a zajišťovala další prodej zbraní v hodnotě 1 miliardy USD za výhodných podmínek. Mezi převedenými zbraněmi bylo 599 tanků M-4A3, 319 tanků M-47, 715 samohybných děl M-7, M-l8 a M-36, 565 obrněných vozů M-3A1 a M-8 a celkem 760 děl ráže 105 mm, 155 mm a 203 mm. Dodané dělostřelecké kusy byly použity k přezbrojení dělostřeleckých jednotek v rámci osmi jugoslávských divizí.
V socialistické Jugoslávii byla vojenská služba povinná, pro brance trvala jeden rok. Pozemní vojska měla asi 140 000 aktivních vojáků (včetně 90 000 branců) a ve válečných podmínkách mohla zmobilizovat přes milion záložníků. Vedle pozemních sil tvořilo JLA ještě letectvo a PVO a námořnictvo. Samostatnou složkou ozbrojených sil SFRJ, které nespadala pod JLA byla Teritoriální obrana (Територијална одбрана).
Za vlády prezidenta Josipa Broze Tita bylo v rámci politiky bratrství a jednoty v roce 1974 zakotveno v ústavě rovné právo všech národů státu pro vstup do armády, poměr mezi jejich příslušníky odpovídal národnostnímu rozložení v zemi. Do roku 1991 však již byla evidentně tato rovnost porušena; nejvíce byli ve vrchním velení zastoupeni Srbové, na rozdíl od ostatních národů, kteří zastávali většinou nižší hodnosti.[zdroj?]. Vedení armády podléhalo Předsednictvu SFRJ, přesněji předsedovi předsednictva. Na přelomu 80. a 90. let tak často docházelo k ostrým výměnám názorů. Například Válka ve Slovinsku, která trvala 10 dní a skončila mezinárodní diplomatickou intervencí[2] se odehrála plně v režii tehdejšího vedení státu bez ohledu na srbské stanovisko, které požadovalo mír a které mělo ve své době velkou váhu. Naopak v případě konfliktu v Chorvatsku došlo k nejkomplikovanější situaci; předsedu předsednictva Mesiće, který byl shodou okolností Chorvat, přestala armáda respektovat úplně a jugoslávský stát tak přestal fungovat v i těch nejvyšších funkcích.
Během rozpadu státu v letech 1990 až 1992 JNA mobilizovala a pokoušela se hájit ústavou zakotvenou celistvost a jednotnost země[zdroj?], jak se ale oddělovaly jednotlivé republiky tak se z ní stávala ale ryze srbská vojenská síla. Po roce 1992 se ideály Jugoslávie rozplynuly[zdroj?], a zbytek armády ochuzený o síly odtržených republik a těžce poničený válkou se stal obrannou silou pouze srbskou a černohorskou a místo problematiky společného státu se dostal do popředí spor o Kosovo. Během války v Bosně a Hercegovině sice nezasáhla JNA přímo[zdroj?], kvalitní[3]vojenská technika však byla předána vznikajícím VRS, což obrátilo poměr sil a zatlačilo Chorvaty a Muslimy v prvních fázích bojů do defenzivy[3].
Zastoupení hlavních národů a národností Jugoslávie v běžné populaci a ozbrojených silách:[4]
V Jugoslávii roku 1981 | V aktivním armádním štábu roku 1985 | Mezi důstojníky roku 1981 | Mezi branci roku 1989 | |
---|---|---|---|---|
Srbové | 39,7% | 57,17% | 60,0% | 31% |
Chorvati | 22,1% | 12,51% | 12,6% | 18,52% |
Jugoslávci | 1,3% | n.a. | 6,7% | 7% |
Makedonci | 5,81% | 6,74% | 6,3% | 6,11% |
Černohorci | 2,5% | 5,82% | 6,2% | 2,48% |
Slovinci | 8,2% | 2,64% | 2,8% | 7% |
Bosňáci | 8,4% | 3,65% | 2,4% | 12% |
Maďaři | 2,3% | n.a. | 0,7% | 1% |
Albánci | 6,4% | 1.09% | 0,6% | 9% |
Ostatní | 3,3% | n.a. | 1,6% | 6% |
Etnické složení mezi vyššími hodnostmi JNA:[5]
Národy | Generálové | Plukovníci | Podplukovníci | Majoři |
---|---|---|---|---|
Srbové | 50,3% | 64,5% | 63,5% | 60% |
Chorvati | 14,4% | 9,4% | 10,8% | 10,4% |
Černohorci | 12,4% | 11% | 6,7% | 6,4% |
Makedonci | 7,8% | 4,4% | 6,4% | 6,7% |
Slovinci | 7,8% | 3,1% | 2,3% | 1,9% |
Jugoslávci | 4,6% | 5,3% | 6,9% | 10,3% |
Bosňáci | 2% | 1,2% | 1,8% | 2,3% |
Albánci | 0,7% | 0,2% | 0,2% | 0,2% |
Maďaři | 0% | 0,3% | 0,2% | 0,4% |
Ostatní | 0% | 0,8% | 1,3% | 1,3% |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.