![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/Ivar_Gi%25C3%25A6ver.jpg/640px-Ivar_Gi%25C3%25A6ver.jpg&w=640&q=50)
Ivar Giaever
norský fyzik, Nobelova cena za fyziku 1973 / From Wikipedia, the free encyclopedia
Ivar Giaever (Giæver, * 5. dubna 1929, Bergen, Norsko) je fyzik, který spolu s Leem Esakim a Brianem Josephsonem v roce 1973 získal Nobelovu cenu za fyziku „za objevy týkající se tunelování v pevných látkách“.[1] Jeho podíl byl konkrétně za „experimentální objevy týkající se tunelování v polovodičích a supravodičích“.[2] Giaver je emeritním profesorem na Rensselaer Polytechnic Institute, profesorem na Univerzitě v Oslu a předsedou společnosti Applied Biophysics.[3]
Ivar Giaever | |
---|---|
![]() Ivar Giaever (12. března 2010) | |
Narození | 5. dubna 1929 (95 let) Bergen, Norsko ![]() |
Alma mater | Rensselaerův polytechnický institut Clare Hall Norges tekniske høgskole Hamar Cathedral School |
Povolání | fyzik, inženýr, vědec a vysokoškolský učitel |
Zaměstnavatel | Rensselaerův polytechnický institut |
Ocenění | Oliver E. Buckley Condensed Matter Prize (1965) Guggenheimovo stipendium (1969) Nobelova cena za fyziku (1973) Gunnerus Medal (2010) Onsager Medal |
Nábož. vyznání | ateismus |
Web | homepages |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
V roce 1952 získal inženýrský titul na Norském technickém institutu. O dva roky později odjel z Norska do Kanady, kde pracoval ve společnosti General Electric. O další dva roky později se přestěhoval do Spojených států a v roce 1958 začal pracovat ve výzkumném a vývojovém centru General Electric v Schenectady ve státě New York. V roce 1964 získal titul Ph.D. na Rensselaer Polytechnic Institute a také americké občanství.[4]
Výzkum, který později vedl ke získání Nobelovy ceny, prováděl v roce 1960. Po tom, co Esaki v roce 1958 objevil tunelový jev u elektronů v polovodičích, Giaver prokázal tento jev i u supravodičů.[5] Jeho experimenty podnítily teoretického fyzika Briana Josephsona ke studiu tohoto jevu, při němž v roce 1962 předpověděl Josephsonův jev. Esaki a Giaever získali půlku Nobelovy ceny za rok 1973 a Josephson získal druhou půlku.[1]
Jeho pozdější výzkum se soustředil hlavně na biofyziku. V roce 1969 prováděl výzkum na Univerzitě v Cambridgi v Anglii a pokračoval v něm po návratu do Spojených států.[4]