český politik, novinář, politický spisovatel, publicista, romanopisec a spisovatel From Wikipedia, the free encyclopedia
Ivan Olbracht, vlastním jménem Kamil Albrecht Zeman (6. ledna 1882 Semily – 30. prosince 1952 Praha), byl český spisovatel-prozaik, publicista, novinář a překladatel německé prózy, národní umělec (1947).
Ivan Olbracht | |
---|---|
![]() Ivan Olbracht, před 1929 | |
Rodné jméno | Kamil Albrecht Zeman |
Narození | 6. ledna 1882![]() |
Úmrtí | 30. prosince 1952 (ve věku 70 let)![]() |
Místo pohřbení | Krematorium Strašnice |
Povolání | spisovatel, prozaik, publicista, novinář a překladatel německé prózy |
Alma mater | Univerzita Karlova (nedokončil) |
Významná díla | Nikola Šuhaj loupežník, Golet v údolí |
Ocenění |
|
Politická příslušnost | Komunistická strana Československa |
Manžel(ka) | Jaroslava Olbrachtová, rozená Kellerová (svatba v r. 1936) |
Partnerka | Helena Malířová (cca 1920–1935 Olbrachtova družka) |
Děti | dcera Ivana (* 1938) |
Rodiče | otec Antonín Zeman (Antal Stašek) matka Kamila Lambertina Zemanová, rozená Schönfeldová (1857 - 1920) |
Příbuzní | Vladimír Zeman (sourozenec) Josef Zeman (bratranec) |
Podpis | ![]() |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jeho otcem byl advokát a spisovatel Antal Stašek (vlastním jménem Antonín Zeman), jenž se vyznačoval velkým sociálním cítěním, které přenášel i do svých knih. Matka pocházela z bohaté židovské rodiny (za svobodna se jmenovala Kamila Schönfeldová, byl tak spřízněn i s Pavlem Tigridem[1]), ale krátce před svatbou se zřekla židovského náboženství a přestoupila ke katolické víře.[2]
Mladý Kamil Zeman navštěvoval obecnou školu v Semilech,[3] pak studoval na gymnáziu ve Dvoře Králové, maturoval v r. 1900. Již jako gymnazista podepisoval své drobné literární pokusy pseudonymem Ivan Olbracht. Dle jeho vlastního svědectví vznikl tento pseudonym spojením Kamilova biřmovacího jména „Ivan" s jeho druhým křestním jménem „Albrecht", které obměnil (popolštil) na „Olbracht".[4][5] Po roce 1945 se tento pseudonym stal jeho jménem občanským.[3]
Po maturitě studoval v Berlíně a v Praze nejprve práva, ve třetím ročníku přestoupil na filozofickou fakultu pražské univerzity, kde si zvolil obor historie a zeměpis. V roce 1903 byl povolán k jednoroční vojenské službě, kterou vykonával u 94. pěšího pluku v Liberci a v Terezíně. Dosáhl hodnosti kadeta-aspiranta, ale již v r. 1906[3] byl degradován na vojína kvůli aktivní účasti na sociálnědemokratických politických akcích.[6] I když po skončení vojenské služby opět pokračoval ve studiu, státní zkoušky v úplnosti neabsolvoval[7] (v roce 1906 složil jen první, jazykovou část státní zkoušky)[8] a v roce 1909 univerzitních studií zanechal. Věnoval se pak novinářskému povolání, které ho lákalo již od středoškolských dob. Zprvu působil ve Vídni jako redaktor sociálně demokratických Dělnických listů. Zde se seznámil s novinářkou a spisovatelkou Helenou Malířovou, která se později stala jeho dlouholetou družkou. Vstoupil do sociálně demokratické strany a od roku 1916 pracoval v redakci pražského Práva lidu.[9]
V sociální demokracii patřil k tzv. marxistické levici[9] a v roce 1920 pobýval několik měsíců v sovětském Rusku, kde se zúčastnil i II. kongresu Komunistické internacionály.[10] Od roku 1921 byl členem Komunistické strany Československa a redaktorem Rudého práva.[9] V období první republiky byl dvakrát vězněn za své příliš revoluční komunistické názory – poprvé roku 1926 ve Slezské Ostravě a podruhé roku 1928 na Pankráci. V roce 1929 však podepsal tzv. manifest sedmi, protest sedmi umělců proti nové linii Komunistické strany Československa po jejím V. sjezdu, a byl proto 26. března 1929 z KSČ vyloučen.[11]
Olbracht se na čas stáhl z politického života. V letech 1931–1936 pobýval často na Podkarpatské Rusi,[9] kde založil Komitét pro záchranu pracujícího lidu Podkarpatské Rusi, do kterého se přihlásilo mnoho osobností kulturního světa (např. František Xaver Šalda, Vítězslav Nezval). Založil zde i školu. Kraj byl v této době nesmírně zaostalý a mezi lidmi zde stále kolovaly záhadné legendy o hrdinech, ale i čarodějnicích, které se skrývají v neprostupných lesích.[12]
V polovině 30. let se rozešel se svou družkou Helenou Malířovou a v roce 1936 se oženil s absolventkou konzervatoře Jaroslavou Kellerovou.[9] O dva roky později se jim narodila dcera Ivana.[13]
Na počátku nacistické okupace byl vyšetřován gestapem,[14] a aby unikl pozornosti, žil od července 1940 i se svou rodinou v malé vesničce Stříbřec na Třeboňsku. Vstoupil opět do KSČ, od roku 1943 byl členem ilegální komunistické skupiny.[9] V roce 1945 se stal členem Ústředního výboru Komunistické strany Československa a členem tohoto orgánu byl zvolen i na osmém a devátém sjezdu KSČ.[15] V parlamentních volbách v roce 1946 byl zvolen poslancem Ústavodárného národního shromáždění za KSČ. V parlamentu setrval do konce funkčního období, tedy do voleb do Národního shromáždění roku 1948.[16] V roce 1947 byl jmenován národním umělcem.[9]
Od roku 1945 až do roku 1949, kdy odešel do důchodu,[14] zastával Olbracht vedoucí funkce na ministerstvu informací, a to nejprve v rozhlasovém a později v tiskovém (publikačním) odboru,[17] který měl mimo jiné za úkol i knižní cenzuru a vyřazování závadné literatury z knihoven.[18]
Zemřel 30. prosince 1952 ve Státním sanatoriu v Praze. Původně byl pohřben v památníku na Vítkově, ale po roce 1989 byla urna vyzvednuta a uložena do rodinného hrobu v urnovém háji u strašnického krematoria.
Vraceje se roku 1945 kajícně do strany, Olbracht prohlásil, že intelektuál musí být ze strany třikrát vykopnut, a když se po kolenou připlazí po čtvrté, aby do ní vlezl, je možné ho pokládat za spolehlivého.Václav Černý, Paměti 1945-1972[19]
Jeho dílo je velmi ovlivněno sociálními otázkami, socialismem a revoltou proti měšťácké společnosti. Dalším výrazným zlomem v jeho tvorbě byla návštěva Podkarpatské Rusi, usadil se zde ve vesnici Koločava, kde shromažďoval materiál k připravovanému dílu. Podkarpatské Rusi a její problematice se věnoval celá 30. léta, toto období bývá považováno za vrchol jeho literární tvorby. Díky jeho postavám, které se dostávají do vypjatých situací a na nichž zkoumá jejich psychiku, se řadí také k psychologické literatuře.
Díla Ivana Olbrachta posloužila jako náměty filmů:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.