italský proudový letoun From Wikipedia, the free encyclopedia
Fiat G.91 byl lehký proudový bitevní letoun vyvinutý italskou firmou Fiat Aviazione.
G.91 "Gina" | |
---|---|
![]() Fiat G.91 (32+72) v muzeu Luftwaffe na letišti Gatow | |
Určení | bitevní letoun |
Původ | Itálie |
Výrobce | Fiat Aviazione Aeritalia |
Šéfkonstruktér | Giuseppe Gabrielli |
První let | 9. srpna 1956 |
Zařazeno | 1958 |
Vyřazeno | 30. září 1995 |
Charakter | Vyřazen |
Uživatel | Aeronautica Militare Luftwaffe Portugalské letectvo |
Výroba | 1956-1977 |
Vyrobeno kusů | 770 ks |
Další vývoj | Fiat G.91Y |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Projekt G.91 vznikl v roce 1953 jako reakce na výběrové řízení NATO za účelem sjednocení leteckého parku jeho členských států. Požadavek zněl na konstrukčně robustní stíhací bombardér, nenáročný na údržbu, se schopností operovat z kvalitativně horších VPD. G.91 vycházel z typu North American F-86 Sabre,[ujasnit][zdroj?!] který tehdy společnost FIAT montovala z dílů dodávaných z USA.
Krátce po zalétání prototypu 9. srpna 1956 na továrním letišti Caselle u Turína se stroji za letu utrhly ocasní plochy, nastalo tedy zdržení s přestavbou druhého prototypu, který byl zalétán v červenci 1957. Měl instalovanou pohonnou jednotku Bristol BOr.3 Orpheus o tahu 21,59 kN oproti BOr.1 o 18,04 kN u prvního prototypu. Došlo tak ke zlepšení výkonů a letových vlastností.
Pro nezájem kontinentálních států NATO o letoun Fiat G.91 se jeho sériová výroba zahájená v roce 1959 soustředila na objednávky Itálie a NSR. Stroje Aeronautica Militare nesly označení G.91R-1 (22 kusů), G.91R-1A (25 kusů) s modernizovanou avionikou a G.91R-1B (50 kusů) se zesíleným drakem, které byly vyrobeny v celkovém počtu 97 exemplářů. Produkce dále zahrnovala 101 dvoumístných prodloužených bojově cvičných letounů Fiat G.91T-1 (zálet v roce 1960). Motory Bristol-Siddeley 803 Orpheus o tahu 22,22 kN vyráběl v licenci FIAT. Výzbroj tvořila čtveřice pevných kulometů M-3 ráže 12,7 mm, dva vnitřní pylony pro závěsné zbraně nebo nádrže unesly 227 kg a dva vnější 113 kg. V přídi byly zabudovány tři fotografické přístroje.
Předsériové a první sériové letouny G.91R-1 byly dodávány nejprve ke 103° Gruppo Caccia Bombardiery dislokované na základně Miramare u Rimini. Následně byly dodány také 14° Gruppo. V dubnu 1965 na G.91R-1 přešlo také 13° Gruppo na základně Treviso a později v Brindisi.
Italské letectvo vytvořilo ze 16 strojů ověřovací série reprezentační akrobatickou skupinu Pattuglia Acrobatica Nazionale (313° Gruppo Addestramento Acrobatico, Frecce Tricolori) se sídlem v Rivoltě, jejíž Fiaty bez výzbroje a s upravenými motory byly označeny G.91PAN. Tým na tomto typu létal do roku 1982, kdy převzal nové cvičné Aermacchi MB-339PAN.
Luftwaffe odkoupila nejprve přímo z Itálie 50 jednomístných letounů série G.91R-3, následně pak 44 dvoumístné bojově cvičné G.91T-3. Jejich hlavňová výzbroj se skládala ze dvou kanónů DEFA 5-52 ráže 30 mm, každý se zásobou 125 nábojů. Dalších 295 kusů G.91R-3 a T-3 pak do roku 1973 postavilo v licenci sdružení firem Messerschmitt, Heinkel a Dornier, zatímco na výrobě motorů se podílel MAN a FIAT. Rovněž německá verze nesla označení G.91R-3 a vedle detailů ve vybavení se odlišovala i silnější konstrukcí křídla, takže i na vnějších závěsech mohla nést náklady do hmotnosti 454 kg. NSR převzala také sérii 50 letounů G.91R-4 určenou původně pro Řecko, které ji však nepřijalo. Řecké vojenské letectvo v roce 1961 testovalo pouze jeden exemplář. Dalším zákazníkem se stalo v polovině 60. let Portugalsko, které je bojově nasadilo ve svých koloniích v Africe.
Od prosince 1966 společnost FIAT testovala dvoumotorový prototyp Fiat G.91Y s dvojicí pohonných jednotek General Electric J85-GE-13A po 18,13 kN, uložených vedle sebe v rozšířeném trupu. V letech 1971-76 vojenské letectvo Itálie odebralo 45 strojů, které namísto kulometů nesly dva kanóny DEFA 552. Trup letounu G.91Y vycházel ze základního trupu cvičného G.91T, u kterého byla zadní kabina odstraněna a nahrazena další palivovou nádrží. Kapacita paliva tak byla dvojnásobná než u předcházejících jednomístných verzí.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.