![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/ce/Mendel_I_144_v.jpg/640px-Mendel_I_144_v.jpg&w=640&q=50)
Cvočkařství
staré řemeslo ruční výroby hřebíků / From Wikipedia, the free encyclopedia
Cvočkařství, cvokařství, cvočkařina alias výroba hřebíků bylo jedno z nejtvrdších řemesel 17.–20. století, které zaniklo po 2. světové válce, kdy převzaly celou výrobu továrny.
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/ce/Mendel_I_144_v.jpg/640px-Mendel_I_144_v.jpg)
Cvokařské řemeslo obnášelo denně až 40 tisíc úderů kladivem na jednoho cvokaře, což za týden dělalo asi 10 tisíc hřebíků.
Hřebíky se lišily nejen svou velikostí, nýbrž i ukováním své hlavy podle toho, jakým účelům měly sloužit. Podle své funkce byly nazývány podlažníky, laťové, prkeňáky, podkováky, zatloukací, vratové, šindeláky, pantováky, rámové, rákosníky, zámkové a kolejnicové. Ve starých cenících vyskytují se ještě hřebíky anglické, ruské, francouzské, německé a saské. Rozdíl mezi nimi spočíval obyčejně ve zpracování hlavy. Jeden druh se nazýval erární, protože sloužil k podkování koní. Cvokaři vyráběli též drobné hřebíky pro potřeby obuvníků – zvané štemlované či pifle – které se zatloukaly do podešví bot. Cvočky, jimž se říkalo slováčkové, se přitloukaly do podkovek mužských a chlapeckých bot. Pro cukrovary vyráběli cvokaři cvoky pocínované, sloužily ke spájení homolových forem.
Podle druhu hřebíků byl jmenován zpočátku i jejich výrobce. Kdo vyráběl malé hřebíky, slul původně cvočkař, výrobce středních hřebíků cvokař a kovář velkých hřebů nazýval se hřebíkář. Alternativní názvy pro osobu provozující tuto živnost: cvokař, cvočkař, hřebíkář, občas byli zmiňováni i jako kováři.