director de cinema francès From Wikipedia, the free encyclopedia
Philippe Grandrieux (Saint-Étienne, 1954 és un cineasta francès.[1]
![]() ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | 1954 ![]() Saint-Étienne (França) ![]() |
Activitat | |
Ocupació | director de cinema, guionista ![]() |
Activitat | 1976 ![]() |
Lloc web | grandrieux.com ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Després d'estudiar cinema a l'INSAS (la seva tesi final està dedicada a la relació entre cinema i pintura),[2] Philippe Grandrieux presenta la seva primera instal·lació Via la vidéo a la galeria Albert Baronian (Brussel·les) l'any 1976.
A partir dels anys 80]], en el marc del taller de recerca de l'INA així com per a LaSept/Arte, va oferir formes i formats que qüestionen el documental, la informació,[3] l'assaig. Així que va crear un laboratori de recerca anomenat Live[4] que produeix catorze pel·lícules en plans seqüències d'una hora, sense intervenció de postproducció abans de la seva emissió. Entre altres hi participen Robert Frank,[5] Robert Kramer i Thierry Kuntzel.
El 1998, va dirigir Sombre (Menció especial del jurat del Festival de Locarno), el seu primer llargmetratge. Serge Kaganski a Les Inrockuptibles[6] és el primer a defensar-lo: “Amb aquesta sorprenent primera pel·lícula, Philippe Grandrieux signa l'arriscat. manifest d'un cinema sensorial, minoritari a la terra de la cinenovel·la". Raymond Bellour per la seva part a Trafic titula el seu article de manera explícita « Pour Sombre ».[7]
Des d'aleshores, el treball de Philippe Grandrieux gira al voltant de la ficció (2002 La Vie nouvelle, 2008 Un lac premiat a Venècia, 2016 Malgré la nuit), del documental, de la performance, de la instal·lació i és caracteritzat per una tensió constant entre plasticitat i narració. La Vie nouvelle, el seu segon llargmetratge, n'és l'exemple més viu. La pel·lícula es presenta en nombrosos festivals (Toronto, Viennale, Rotterdam, Lincoln Center - Nova York, etc.) i, poc després de la seva estrena a França, les edicions Léo Scheer, sota la direcció de Nicole Brenez , publica una obra La Vie nouvelle / nouvelle Vision[8] reunint més de quaranta textos que responen a la pregunta: "Què és una gran pel·lícula?."
« | Més enllà del plaer que ens proporciona i sigui quina sigui la naturalesa d'aquest plaer […] és una pel·lícula que ens obliga a reconsiderar el que creiem del cinema abans d'ell […]. La Vie nouvelle, de Philippe Grandrieux, és una d'aquestes pel·lícules.[9] | » |
El 2011, Il se peut que la beauté ait renforcé notre résolution. Masao Adachi rep el "New Vision Award", al Cph:Dox de Copenhague després el "Grand Prix Expérimental – Essai – Art Vidéo" al Festival Côté Court de Pantin i el Grand Prix del Documental al Festival Internacional de Cinema de Trípoli (Líban).
L'any 2011 va emprendre la producció d'una trilogia sobre La Vie nue,[note 1] en referència al concepte de Giorgio Agamben.[10]
El 2013, el Whitney Museum of American Art va oferir carta blanca a aquesta trilogia aleshores en curs. El 2019, tota aquesta recerca (White Epilepsy, Meurtrière, Unrest) fou presentada a l’Empty Gallery/Hong Kong sota el títol The Bare Life amb The Scream, una instal·lació formada per onze projeccions, "una estranya barreja de rituals religiosos i treballs coreogràfics",[11] que es fa ressò de la violència del món.[12]
El 2016 va dirigir Malgré la nuit. La pel·lícula es presenta al festival de Rotterdam, a Berlín (Setmana de la Crítica), al Film Comment Select de Nova York.[note 2]
El seu treball ha donat lloc a treballs crítics i publicacions, com ara el més recent Philippe Grandrieux, Sonic Cinema de Greg Hainge[13] publicat el 2017 per Bloomsbury.
El 2020 Philippe Grandrieux va escriure, en col·laboració amb Jonathan Littell, el guió del seu proper llargmetratge de ficció.
La seva posada en escena de l'òpera de Richard Wagner, Tristan et Isolde, es presenta a Gant i després a Anvers a l'Opera Ballet Vlaanderen al març i abril de 2023.
L'any 1998 Sombre va ser premiat al festival de Locarno (menció especial del Jurat).
L'any 2008, a iniciativa de l'Ambaixada de França, la famosa sala Uplink de Tòquio va organitzar una retrospectiva de la seva obra sota el títol "Extreme Love - Around Philippe Grandrieux".
El mateix any, la Tate Modern a Londres, com a part de la retrospectiva “Paradise Now! Essential French Avant-Garde cinema 1890-2008, dedica una sessió monogràfica a Philippe Grandrieux, amb La Vie nouvelle, L'Arrière-saison , Putting Holes in Happiness (clip realitzat per i per a Marilyn Manson) i un extracte de Un lac i després work in progress.
El 2008, Un lac va rebre una menció especial a la categoria Orizzonti de la 65a Mostra Internacional de Cinema de Venècia que premia les pel·lícules que obren noves tendències per al cinema.[14] Per aquesta pel·lícula Philippe Grandrieux també va rebre el premi a la Millor Imatge (Millor Fotografia) havent realitzat ell mateix la imatge de la seva pel·lícula així com una menció especial (Millor Innovació) al Festival Internacional de Las Palmas de 2009.
El 2011, Il se peut que la beauté ait renforcé notre résolution. Masao Adachi va rebre el "New Vision Award", al Cph:Dox de Copenhague ; el 2012, le "Grand Prix Expérimental – Essai – Art Vidéo" al Festival Côté Court de Pantin ; el 2013, le Gran Premi del Documental al Festival Internacional de Cinema de Trípoli (Líban).
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.