From Wikipedia, the free encyclopedia
William Dyce (1806-1864)[2] fou un pintor, dissenyador i especialista en pedagogia de l'art escocès.[3]
![]() William Dyce (1864 o abans) ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | 19 setembre 1806 ![]() Aberdeen (Escòcia) ![]() |
Mort | 14 febrer 1864 ![]() Streatham (Anglaterra) ![]() |
Nacionalitat | Regne Unit |
Formació professional | Marischal College, Royal Academy of Arts |
Activitat | |
Camp de treball | Pintura ![]() |
Ocupació | pintor, professor d'universitat ![]() |
Ocupador | King's College de Londres ![]() |
Membre de | |
Art | Pintura |
Moviment | Prerafaelitisme ![]() |
Influències en | Charles Napier Hemy[1] |
Obra | |
Obres destacables La badia de Pegwell, a Kent, King Lear and the Fool in the Storm | |
Família | |
Cònjuge | Jane Bickerton Brand ![]() |
Pares | William Dyce ![]() ![]() |
Germans | Isabella Dyce Charles Andrew Dyce ![]() |
Premis |
Fill d'un metge d'una certa reputació,[4] William Dyce va néixer a Aberdeen (Escòcia) i va estudiar a la Reial Acadèmia Escocesa (Royal Scottish Academy) a Edimburg[4] en contra de la voluntat de son pare.[5] Durant la dècada del 1820, viatjà en dues ocasions (1825 i 1827-1828)[6] a Itàlia[2] i se sentí profundament impressionat per la pintura italiana dels segles xiv i xv, especialment per l'obra de Rafael i pel problema de la pintura al fresc amb relació a la seua disposició arquitectònica. També hi tingué relació amb els natzarens alemanys,[6] el cristianisme primitivista dels quals intentà d'adaptar a Escòcia.[3]
Va demostrar ésser un home de gran talent, ja que, a més de ser un music excepcional,[3] el 1828 va obtindre el premi Blackwell a Aberdeen per un assaig sobre el magnetisme animal.[4] El 1829 es va establir a Edimburg[4] i durant un temps només tingueren ressò els seus retrats, més aviat convencionals.[3] El 1837 es va traslladar a Londres per a treballar a la recentment fundada Escola de Disseny del Govern (Government School of Design, més tard anomenada Royal College of Art),[2] el consell de la qual (on hi havia Charles Lock Eastlake, Francis Leggatt Chantrey i Calcott) li encarregà l'examen de les escoles estatals de França, Prússia i Baviera.[3] Quan retornà a Anglaterra, en fou nomenat director (1840)[3] i això li permeté de dedicar-se a obres més ambicioses (com ara, dissenys per a la decoració del Parlament, de diverses esglésies i de les residències reials dels palaus de Buckingham i Osborne, a l'illa de Wight, ja que era un dels favorits del príncep Albert).[2][3]
Durant els anys 1843-1844 va publicar una edició del Llibre de l'Oració Comuna amb una tesi sobre la música gregoriana i la seua adaptació a l'anglès.[4]
Les seues idees sobre disseny foren molt respectades i, tot i que no va exercir gaire influència sobre els operaris, el que va ensenyar als professors fou tingut en compte. Fou un pintor versàtil, ja que, a més de retrats i teles de tema històric, pintà obres tan variades com la sentimental La primera prova de Ticià sobre color (Aberdeen, Aberdeen Art Gallery, 1856-1857) i La badia de Pegwell, a Kent (Londres, Tate, 1859-1860), un dels paisatges victorians més destacats. La brillantor dels colors i el detall naturalista construeixen un pont entre els natzarens i els prerafaelites, però el disseny acostuma a ésser més vigorós i la noblesa, més convincent que la que hi ha en les obres de totes dues escoles.[3]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.