![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/42/Gr%25C3%25A8ve_Carmaux_1892_Petit_Journal.jpeg/640px-Gr%25C3%25A8ve_Carmaux_1892_Petit_Journal.jpeg&w=640&q=50)
Vaga de Carmauç
From Wikipedia, the free encyclopedia
La vaga de Carmauç és el conjunt de protestes que van dur a terme els treballadors del sector del vidre de Carmauç entre els anys 1892 i 1895. Aquesta vaga destaca no solament per la seva llarga durada sinó per ser un dels actes impulsors del socialisme a França.[1]
Tipus | vaga ![]() | ||
---|---|---|---|
Interval de temps | 1892 - 1895 ![]() | ||
Localització | Carmauç (França) ![]() | ||
Estat | França ![]() | ||
El sector miner va començar una vaga l'agost de 1892 per protestar per l'acomiadament dels líders sindicals sense justificacions. La vaga es va estendre a altres sectors de la població, especialment entre els vidriers, que depenien del carbó de les mines. Les autoritats van enviar policies per reprimir els vaguistes, fet que va incrementar la violència dels aldarulls al carrer i va estendre la vaga a altres regions.
Jean Jaurès va conèixer de prop els problemes dels treballadors i va prometre reformes si sortia elegit diputat, fet que succeí en 1893. Des de llavors Carnauç va esdevenir un dels centres del socialisme francès, amb diverses accions de protesta. Jaurès va combatre les lleis antianarquistes que intentaven limitar el dret de reunió i d'expressió tant amb la seva feina al parlament com a través de columnes als diaris que li donaren un gran suport popular.
Els treballadors de Carnauç van tornar a la vaga en 1895 per l'acomiadament d'un dels seus companys, que havien elegit com a alcalde i que l'empresa va fer fora amb el temor que la vila es radicalitzés. La patronal del vidre va acomiadar a l'acte 1200 obrers i va demanar ajuda a la policia militar per dissoldre els manifestants. Jaurès va intentar fer de mitjançer sense èxit al conflicte, perquè els propietaris de l'empresa van abandonar les negociacions. Aleshores els vaguistes es van organitzar per crear la seva pròpia vidrieria autoorganitzada i de propietat comunal, després de demanar ajut econòmic a diversos simpatitzants socialistes tant del país com de l'estranger.
Els patrons de la vidrieria oficial hagueren de cedir en les seves pretensions davant la competència i la vaga finalitzà en octubre de 1985 sense que desaparegués per aquest motiu l'empresa autogestionada, que va traslladar-se a Albi (Llenguadoc) amb gran part de la plantilla.