recurs dramàtic en què un personatge parla amb ell mateix From Wikipedia, the free encyclopedia
El soliloqui és un fragment d'un text teatral en què un personatge parla sol, adreçant-se a si mateix, tot expressant pensaments o sentiments, de manera que l'espectador pot conèixer les seves reflexions i anhels personals.[1][2]
El mot soliliqui prové del llatí soliloquium, que deriva de solus (sol) i loqui (parlar).[3]
El soliloqui va ser una figura retòrica habitual en l'època clàssica. En la tragèdia grega i la comèdia antiga moltes obres s'obren amb un soliloqui, però després els cors formats per diverses persones prenen el relleu. Va ser amb la nova comèdia grega de Menandre quan el soliloqui va començar a ser freqüent, i aquest fet va continuar més tard en el drama romà.[4] Un dels escriptors destacats de soliloquis en els primers segles del cristianisme fou Agustí d'Hipona.[5][6]
A l'edat mitjana la presència de soliloquis és testimonial, ja que els personatges parlen amb el públic, no sols. Aquesta tendència es va allargar, però va acabar considerant-se una pràctica desfassada. El més similar a un sololoqui a principis del segle XVI eren els cors del Renaixement tardà o les aparicions de personatges parlant amb el públic als epílegs. Mentrestant, però, van tornar els soliloquis a través de la recuperació renaixentista de les obres de Plaute i Terenci.[4]
Va ser a partir de finals del segle XVI quan tornem a trobar soliloquis.[4] Van ser una pràctica molt estesa en la dramaturgia anglesa de mitjan segle XVI a finals del segle xvii. Kyd, Marlowe o Shakespeare[7] van fer-ne us en les seves tragèdies elisabetianes. De l'últim, en destaca per sobre de tots el discurs Ser o no ser, de Hamlet. A França, Pierre Corneille va escriure soliloquis heroics, mentre que Jean Racine, els emprava de manera dramàtica.[2] Aquesta època va ser l'època d'or dels soliloquis, que es van produir de manera generalitzada.[4]
Quasi desapareguts d'escena al segle xix, revifen en el xx amb autors com Eugene O'Neill, qui fa un paral·lelisme dual entre soliloqui-veritat i diàleg-mentida. Una peça molt coneguda que empra aquesta eina és Un home per a l'eternitat (1960), que després fou adaptada al cinema i guanyà 6 Oscar.[2] Altres autors contemporanis que han fet bon us dels soliloquis són Edward Bond o Bertolt Brecht.[8]
Dintre de la literatura espanyola, cal destacar la figura de Lope de Vega.[9] En llengua catalana, podem citar Bernat Metge, Vicent Manuel Branchat o Mercè Rodoreda.[10][11][12]
El soliloqui es diferencia del monòleg, en termes teatrals, pel fet que el personatge emissor no té altre receptor a l'escena, mentre que en el monòleg el personatge s'adreça a un o més receptors, apel·lant-los, si bé sense que hi hagi rèplica o intercanvi. Així, el soliloqui comporta major introspecció i no dona cap valor a l'existència de públic a la sala.[13]
També és diferent de l'apart, perquè aquest sempre es representa un pensament breu o un aclariment, adreçat al públic.[14]
En psiquiatria, s'empra el mot soliloqui per referir-se als diàlegs que els pacients, sovint esquizofrènics, mantenen amb un alter ego o amb una audiència inexistent.[13][15]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.