corrent filosòfica que es va desenvolupar a l'Europa continental durant els segles XVII i XVIII, formulada per René Descartes From Wikipedia, the free encyclopedia
En filosofia, el racionalisme és un corrent de pensament, una actitud filosòfica que considera que l'única manera vertadera de conèixer, comprendre o interpretar la realitat és per mitjà de la raó,[1] ja que els sentits són insuficients i fins i tot poden ser enganyosos.[2]
L'ideal d'aquesta doctrina era convertir la filosofia en una ciència exacta com les matemàtiques. Defensa l'innatisme i el coneixement a priori i l'evidència com a criteri únic del coneixement veritable. S'oposa a l'empirisme i a la creença cega en l'autoritat. En alguns epígons de l'escolàstica va ser un terme pejoratiu per referir-se a aquells pensadors que pretenien -inútilment- arribar a la veritat només amb la raó.
El racionalisme ha aparegut de diferents maneres des de les primeres etapes de la filosofia occidental. Va ser René Descartes qui el proposà, altres racionalistes destacats han estat Baruch Spinoza, Gottfried Wilhelm Leibniz, Blaise Pascal, Nicolas Malebranche o William Godwin.[3] Immanuel Kant, del seu costat, va temptar integrar en el seu pensament les opcions contraposades del racionalisme i de l'empirisme.
En un debat filosòfic important durant la Il·lustració,[4] racionalisme (de vegades aquí equiparat amb innatisme) s'oposava a l'empirisme. D'una banda, els racionalistes van emfatitzar que el coneixement és principalment innat i que l'intel·lecte, la facultat interna de la ment humana, pot, per tant, captar o derivar directament les veritats lògiques; d'altra banda, els empiristes van emfatitzar que el coneixement no és principalment innat i s'obté millor mitjançant una observació acurada del món físic fora de la ment, és a dir, a través d'experiències sensorials. Els racionalistes van afirmar que existeixen certs principis en lògica, matemàtiques, ètica i metafísica que són tan fonamentalment certs que negar-los fa caure en contradicció. Els racionalistes tenien una confiança tan alta en la raó que la prova empírica i l'evidència física es consideraven innecessàries per determinar certes veritats – en altres paraules, "hi ha maneres significatives en què els nostres conceptes i coneixements s'adquireixen independentment de l'experiència dels sentits".[5]
Diferents graus d'èmfasi en aquest mètode o teoria porten a una sèrie de punts de vista racionalistes, des de la posició moderada "que la raó té preferència sobre altres maneres d'adquirir coneixement" fins a la posició més extrema que la raó és "l'únic camí cap al coneixement".[6] Donada una comprensió premoderna de la raó, el racionalisme és idèntic a la filosofia, la vida d'investigació socràtica o la clara zetètica (escèptic) interpretació de l'autoritat (oberta a la causa subjacent o essencial de les coses tal com apareixen al nostre sentit de certesa). En les últimes dècades, Leo Strauss va intentar reviure el "Racionalisme polític clàssic" com una disciplina que entén la tasca del raonament, no com a fonamental, sinó com a maièutic.
El racionalisme – com a apel·lació a la raó humana com a forma d'obtenir coneixement – té una història filosòfica que data de l'antiguitat. La naturalesa analítica de gran part de la investigació filosòfica, la consciència de dominis de coneixement aparentment a priori com ara les matemàtiques, combinat amb l'èmfasi en l'obtenció de coneixement mitjançant l'ús de facultats racionals. (rebutjant habitualment, per exemple, la revelació directa) han fet que els temes racionalistes siguin molt freqüents a la història de la filosofia.
Des de la Il·lustració, el racionalisme s'acostuma a associar amb la introducció de mètodes matemàtics a la filosofia tal com es veu a les obres de Descartes, Leibniz i Spinoza.[7] Això s'anomena comunament racionalisme continental, perquè era predominant a les escoles continentals d'Europa, mentre que a Gran Bretanya l'empirisme dominat.
Fins i tot llavors, la distinció entre racionalistes i empiristes es va establir en un període posterior i no hauria estat reconeguda pels filòsofs implicats. A més, la distinció entre les dues filosofies no és tan clara com es suggereix de vegades; per exemple, Descartes i Locke tenen opinions similars sobre la naturalesa de les idees humanes.[5]
Els defensors d'algunes varietats de racionalisme argumenten que, començant pels principis bàsics fonamentals, com els axiomes de la geometria, es podria deductivament derivar la resta de tots els coneixements possibles. Els filòsofs notables que tenien aquesta visió amb més claredat van ser Baruch Spinoza i Gottfried Leibniz, els intents dels quals d'enfrontar-se als problemes epistemològics i metafísics plantejats per Descartes van portar a un desenvolupament de l'enfocament fonamental del racionalisme. Tant Spinoza com Leibniz van afirmar que, "en principi", tot el coneixement, inclòs el coneixement científic, es podia obtenir només mitjançant l'ús de la raó, tot i que tots dos van observar que això no era possible "a la pràctica" per als éssers humans excepte en àrees específiques com ara matemàtiques. D'altra banda, Leibniz va admetre en el seu llibre Monadologia que "tots som mers empírics en tres quartes parts de les nostres accions".[6]
A la política, el racionalisme, des de la Il·lustració, històricament va emfatitzar una "política de la raó" centrada en l'elecció racional, la deontologia, l'utilitarisme, laïcisme i irreligió[8] – l'antiteisme d'aquest últim aspecte es va suavitzar més tard amb l'adopció de mètodes de raonament pluralistes practicables independentment de la ideologia religiosa o irreligiosa.[9][10] En aquest sentit, el filòsof John Cottingham[11] va observar com el racionalisme, una metodologia, es va confondre socialment amb l'ateisme, una visió del món:
« | En el passat, especialment als segles XVII i XVIII, el terme "racionalista" s'utilitzava sovint per referir-se a pensadors lliures d'una visió anticlerical i antireligiosa, i durant un temps la paraula va adquirir un caràcter clarament pejoratiu. força (així el 1670 Sanderson parlava despectivament d'un mer racionalista, és a dir, en anglès senzill, un ateu de l'edició tardana...'). L'ús de l'etiqueta "racionalista" per caracteritzar una visió del món que no té cabuda per al sobrenatural és cada cop menys popular avui; termes com 'humanista' o 'materialista' semblen haver pres el seu lloc. Però l'antic ús encara sobreviu. | » |
— John Cottingham |
El racionalisme es contrasta sovint amb l'empirisme. En termes molt amplis, aquests punts de vista no s'exclouen mútuament, ja que un filòsof pot ser alhora racionalista i empirista a posteriori, és a dir, per experiència; ja sigui a través dels sentits externs o a través de sensacions interiors com el dolor i la gratificació. L'empirista creu essencialment que el coneixement es basa o es deriva directament de l'experiència. El racionalista creu que arribem al coneixement a priori – mitjançant l'ús de la lògica – i, per tant, és independent de l'experiència sensorial. En altres paraules, com Galen Strawson va escriure una vegada, "pots veure que és cert només estirat al teu sofà. No t'has d'aixecar del sofà i sortir a l'exterior i examinar com estan les coses al sofà. món físic. No cal fer cap ciència."[12]
Entre ambdues filosofies, el tema en qüestió és la font fonamental del coneixement humà i les tècniques adequades per comprovar el que creiem saber. Mentre que ambdues filosofies es troben sota el paraigua de l'epistemologia, el seu argument rau en la comprensió de l'ordre, que es troba sota el paraigua epistèmic més ampli de la teoria de la justificació. Part de l'epistemologia, aquesta teoria intenta entendre la justificació de les proposicions i les creences. Els epistemòlegs s'ocupen de diverses característiques epistèmiques de la creença, que inclouen les idees de justificació, mandat, racionalitat i probabilitat. D'aquests quatre termes, el terme més utilitzat i discutit a principis del segle XXI és "warrant". En termes generals, la justificació és la raó per la qual algú (probablement) té una creença.
Si A fa una reclamació i aleshores B ho posa en dubte, el següent moviment d'A normalment seria justificar la reclamació. El mètode precís que s'utilitza per donar justificació és on es dibuixen les línies entre el racionalisme i l'empirisme (entre altres visions filosòfiques). Gran part del debat en aquests camps se centra en l'analitzar la naturalesa del coneixement i com es relaciona amb nocions connectades com ara veritat, creença i justificació.
Tesi de la indispensabilitat de la raó: "Els coneixements que obtenim en l'àrea temàtica, S, per intuïció i deducció, així com les idees i instàncies de coneixement en S que són innats). per a nosaltres, no podríem haver estat obtingut per nosaltres mitjançant l'experiència dels sentits."[13] En resum, aquesta tesi afirma que l'experiència no pot proporcionar el que guanyem des de la raó.
Tesi de la superioritat de la raó: '"Els coneixements que obtenim a l'àrea S per intuïció i deducció o que tenim de manera innata és superior a qualsevol coneixement obtingut per l'experiència dels sentits".[13] En altres paraules, aquesta tesi afirma que la raó és superior a l'experiència com a font de coneixement.
Els racionalistes sovint adopten posicions similars sobre altres aspectes de la filosofia. La majoria dels racionalistes rebutgen l'escepticisme sobre les àrees de coneixement que diuen que són cognoscibles a priori. Quan afirmes que algunes veritats ens són conegudes de manera innata, cal rebutjar l'escepticisme en relació amb aquestes veritats. Especialment per als racionalistes que adopten la tesi Intuïció/Deducció, la idea de fundacionalisme epistèmic tendeix a sorgir. Aquesta és la visió que coneixem algunes veritats sense basar la nostra creença en elles en cap d'altres i que després fem servir aquest coneixement fonamental per conèixer més veritats.[13]
« | "Algunes proposicions d'una àrea temàtica determinada, S, són cognoscibles per nosaltres només per intuïció; encara d'altres són cognoscibles per ser deduïdes a partir de proposicions intuïdes." | » |
— [14] |
En termes generals, la intuïció és a priori coneixement o creença vivencial caracteritzat per la seva immediatesa; una forma de comprensió racional. Simplement "veiem" alguna cosa de tal manera que ens donem una creença justificada. Més enllà d'això, la naturalesa de la intuïció és molt debatuda. De la mateixa manera, en termes generals, la deducció és el procés de raonament a partir d'una o més premisses generals per arribar a una conclusió lògicament certa. Utilitzant arguments vàlids, podem deduir a partir de premisses intuïdes.
Per exemple, quan combinem els dos conceptes, podem intuir que el nombre tres és primer i que és més gran que dos. Aleshores deduïm d'aquest coneixement que hi ha un nombre primer major que dos. Així doncs, es pot dir que la intuïció i la deducció combinades per proporcionar-nos coneixements a priori – hem obtingut aquest coneixement independentment de l'experiència dels sentits.
Per argumentar a favor d'aquesta tesi, Gottfried Wilhelm Leibniz, un destacat filòsof alemany, diu:
« | Els sentits, encara que són necessaris per a tot el nostre coneixement real, no són suficients per donar-nos la totalitat, ja que els sentits no donen mai més que exemples, és a dir, veritats particulars o individuals. Ara bé, totes les instàncies que confirmen una veritat general, per nombroses que siguin, no són suficients per establir la necessitat universal d'aquesta mateixa veritat, perquè no es dedueix que el que ha passat abans torni a passar de la mateixa manera. ... D'on es desprèn que les veritats necessàries, com les que trobem en les matemàtiques pures, i particularment en l'aritmètica i la geometria, han de tenir principis la demostració dels quals no depèn de les instàncies, ni, per tant, del testimoniatge dels sentits, encara que sense els sentits seria. mai se'ns ha acudit pensar en ells... | » |
— Gottfried Wilhelm Leibniz, [15] |
Empiristes com David Hume han estat disposats a acceptar aquesta tesi per descriure les relacions entre els nostres propis conceptes.[14] En aquest sentit, els empiristes argumenten que se'ns permet intuir i deduir veritats del coneixement que s'ha obtingut a posteriori.
Injectant diferents temes a la tesi Intuïció/Deducció, som capaços de generar diferents arguments. La majoria dels racionalistes estan d'acord que les matemàtiques es poden conèixer aplicant la intuïció i la deducció. Alguns van més enllà per incloure veritats ètiques a la categoria de coses cognoscibles per intuïció i deducció. A més, alguns racionalistes també afirmen que la metafísica és cognoscible en aquesta tesi. Naturalment, com més subjectes diuen que els racionalistes són cognoscibles per la tesi Intuïció/Deducció, més segurs estan de les seves creences justificades i com més estrictament s'adhereixen a la infal·libilitat de la intuïció, més controvertides són les seves veritats o afirmacions i més radical el seu racionalisme.[14]
A més de diferents temes, els racionalistes de vegades varien la força de les seves afirmacions ajustant la seva comprensió de l'ordre. Alguns racionalistes entenen que les creences justificades estan més enllà del més mínim dubte; d'altres són més conservadors i entenen la justificació de creure més enllà de qualsevol dubte raonable.
Els racionalistes també tenen una comprensió i afirmacions diferents que impliquen la connexió entre la intuïció i la veritat. Alguns racionalistes afirmen que la intuïció és infal·lible i que tot allò que intuïm que és veritat és com a tal. Els racionalistes més contemporanis accepten que la intuïció no sempre és una font de cert coneixement – permetent així la possibilitat d'un enganyador que podria fer que el racionalista intueixi una proposició falsa de la mateixa manera que un tercer podria fer que el racionalista tingués. percepcions d'objecte inexistents.
« | "Tenim coneixement d'algunes veritats en una àrea determinada, S, com a part de la nostra naturalesa racional." | » |
— [16] |
La tesi del coneixement innat és similar a la tesi d'intuïció/deducció pel que fa que ambdues tesis afirmen que coneixement s'obté a priori. Les dues tesis van per camins separats quan descriuen com s'adquireix aquest coneixement. Com el nom i la raó suggereixen, la tesi del coneixement innat afirma que el coneixement és simplement part de la nostra naturalesa racional. Les experiències poden desencadenar un procés que permeti que aquest coneixement entri a la nostra consciència, però les experiències no ens proporcionen el coneixement en si. El coneixement ha estat amb nosaltres des del principi i l'experiència simplement s'ha enfocat, de la mateixa manera que un fotògraf pot enfocar el fons d'una imatge canviant l'obertura de la lent. El fons sempre hi era, però no enfocat.
Aquesta tesi apunta a un problema amb la naturalesa de la investigació postulada originalment per Plató a Meno. Aquí, Plató pregunta sobre la investigació; Com aconseguim el coneixement d'un teorema de geometria? Investiguem sobre la qüestió. No obstant això, el coneixement per indagació sembla impossible.[17] En altres paraules, "Si ja tenim el coneixement, no hi ha lloc per a la investigació. Si ens manca el coneixement, no ho tenim. Sabem el que busquem i no ho podem reconèixer quan el trobem. De qualsevol manera, no podem obtenir coneixements del teorema mitjançant la investigació. No obstant això, sí que coneixem alguns teoremes.[16]" la tesi ofereix una solució a aquesta paradoxa. En afirmar que el coneixement ja està amb nosaltres, ja sigui conscientment o inconscientment, un racionalista afirma que no aprenem coses en l'ús tradicional de la paraula, sinó que simplement utilitzar paraules que coneixem.
« | "Tenim alguns dels conceptes que fem servir en una àrea determinada, S, com a part de la nostra naturalesa racional." | » |
— [18] |
Similar a la tesi del coneixement innat, la tesi del concepte innat suggereix que alguns conceptes són simplement part de la nostra naturalesa racional. Aquests conceptes són a priori per naturalesa i l'experiència dels sentits és irrellevant per determinar la naturalesa d'aquests conceptes (tot i que, l'experiència dels sentits pot ajudar a portar els conceptes a la nostra conscientment).
Al seu llibre Meditations on First Philosophy,[19] René Descartes postula tres classificacions per a les nostres ideas quan diu: "Entre les meves idees, algunes semblen ser innat, alguns per ser adventius, i altres per haver estat inventats per mi Ho faig ara, o veure el sol, o sentir el foc, prové de coses que es troben fora de mi, o això he jutjat fins ara, els semblants són invents meus."[20]
Les idees adventícies són aquells conceptes que obtenim a través de les experiències sensorials, idees com la sensació de calor, perquè provenen de fonts exteriors; transmetre la seva pròpia semblança en lloc d'una altra cosa i una cosa que simplement no pots desfer. Les idees inventades per nosaltres, com les que trobem a la mitologia, les llegendess i els contes de fades, les creem a partir d'altres idees que posseïm. Finalment, les idees innates, com les nostres idees de perfecció, són aquelles idees que tenim com a resultat de processos mentals que van més enllà del que l'experiència pot proporcionar directament o indirectament.
Gottfried Wilhelm Leibniz defensa la idea dels conceptes innats suggerint que la ment juga un paper en la determinació de la naturalesa dels conceptes, per explicar-ho, compara la ment amb un bloc de marbre en els Nouveaux essais sur l'entendement humain.
« | És per això que he pres com a il·lustració un bloc de marbre veteat, més que un bloc totalment uniforme o tauletes en blanc, és a dir, el que s'anomena tabula rasa en el llenguatge dels filòsofs. Perquè si l'ànima fos com aquelles tauletes en blanc, les veritats estarien en nosaltres de la mateixa manera que la figura d'Hèrcules està en un bloc de marbre, quan el marbre és totalment indiferent si rep aquesta o alguna altra figura. Però si hi hagués unes venes a la pedra que marquessin la figura d'Hèrcules en lloc d'altres figures, aquesta pedra estaria més decidida a això, i Hèrcules hi hauria d'alguna manera innat, tot i que caldria mà d'obra per descobrir el venes, i netejar-les polint i tallant allò que impedeix que apareguin. És d'aquesta manera que les idees i les veritats són innates en nosaltres, com les inclinacions i disposicions naturals, els hàbits o potencialitats naturals, i no com les activitats, encara que aquestes potencialitats sempre van acompanyades d'algunes activitats que els corresponen, encara que sovint són imperceptibles. " | » |
— [21] |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.