regió anatòmica From Wikipedia, the free encyclopedia
La pelvis és la part inferior del tronc,[1] entre l'abdomen humà i les cuixes (de vegades també anomenada regió pelviana), juntament amb la seva estructura òssia[2] (la cintura pelviana, de vegades també anomenada pelvis òssia o esquelet pelvià).
![]() | |
Detalls | |
---|---|
Llatí | pelvis ![]() |
Identificadors | |
MeSH | D010388 ![]() |
TA | A01.1.00.017 ![]() |
Recursos externs | |
Gray | p.236 |
Terminologia anatòmica |
La regió pelviana del tronc inclou la pelvis òssia, la cavitat pelviana (l'espai tancat per la pelvis òssia), el sòl pelvià, per sota de la cavitat pelviana, i el perineu, per sota del sòl pelvià.[1] L'esquelet pelvià està format a la zona de l'esquena, pel sacre i el còccix i anteriorment i fins al costat esquerre i dret, per un parell de coxals.
Els dos coxals connecten la columna vertebral amb les extremitats inferiors. Estan units al sacre posteriorment, connectats entre si per davant, i units amb cada fèmur amb l'articulació del maluc. L'espai tancat per la pelvis òssia, anomenada cavitat pelviana, és l'espai del tronc sota l'abdomen i està formada principalment pels òrgans reproductors i el recte, mentre que el sòl pelvià a la base de la cavitat ajuda a sostenir els òrgans de l'abdomen.
En els mamífers, la pelvis òssia té una obertura o buit al mig, significativament més gran en les femelles que en els mascles. La seva descendència passa per aquesta obertura quan neixen.
Els ossos ilíacs (coxals), el sacre i el còccix articulats entre si formen la pelvis òssia, amb referència a l'estructura òssia de la pelvis. Al contrari, cintura pelviana implica una referència morfofisiològica a la part de la pelvis que participa en l'articulació del membre inferior, és a dir els coxals. Referent a això convé recordar que la cintura pelviana té el seu homòleg en el membre superior: la cintura escapular.
Topogràficament, la pelvis es divideix en dues regions: la pelvis major[3] i la pelvis menor.
La mesura dels diàmetres de la pelvis s'anomena pelvimetria.
El sòl pelvià té dues funcions intrínsecament conflictives: una és tancar les cavitats pelviana i abdominal i suportar la càrrega dels òrgans viscerals; l'altre és controlar les obertures dels òrgans recte i urogenitals que travessen el sòl pelvià i el fan més feble. Per aconseguir ambdues tasques, el sòl pelvià es compon de diverses làmines superposades de músculs i teixits connectius.[4]
Els humans moderns es caracteritzen en gran manera per una locomoció bípede i cervells grans. Com que la pelvis és vital tant per a la locomoció com per al part, la selecció natural ha estat condicionada per dues demandes conflictives: la necessitat d'un ampli canal de part i l'eficiència de la locomoció, un conflicte conegut com el "dilema obstètric". La pelvis femenina, o pelvis ginecoide,[5] ha evolucionat fins a la seva amplada màxima per al part: una pelvis més ampla faria que les dones no poguessin caminar. En canvi, les pelvis masculines humanes no estan limitades per la necessitat de donar a llum i, per tant, estan més optimitzades per a la locomoció bípede.[6]
Les principals diferències entre la pelvis masculina i femenina inclouen:
Cada costat de la pelvis es forma com a cartílag, que s'ossifica com a tres ossos principals que romanen separats durant la infància: lli, isqui, os pubis. En néixer tota l'articulació del maluc (la zona de l'acetàbul i la part superior del fèmur) encara està feta de cartílag (però pot haver-hi un petit tros d'os al gran trocànter del fèmur); això fa que sigui difícil detectar displàsia congènita de maluc per radiografia.
« | "En termes d'anatomia comparativa, l'escàpula humana representa dos ossos que s'han fusionat; l'escàpula (dorsal) adequada i el coracoide (ventral). La línia epifisal a través de la cavitat glenoide és la línia de fusió. Són les contraparts del Ili i l'isqui de la cintura pèlvica". | » |
— R. J. Last – Last's Anatomy |
Hi ha proves preliminars que indiquen que la pelvis continua ampliant-se al llarg de la vida.[11][12]
Al llarg del segle XX es van fer mesures pelvimètriques a dones embarassades per determinar si seria possible un part natural, una pràctica avui limitada als casos en què es sospita que hi pot haver un problema concret o després d'un part per cesària. William Edgar Caldwell i Howard Carmen Moloy van estudiar col·leccions de pelvis esquelètiques i milers de radiogrames estereoscòpics i finalment van reconèixer tres tipus de pelvis femenines més el tipus masculí. Els anys 1933 i 1934 van publicar la seva tipologia, incloent-hi els noms grecs citats des d'aleshores amb freqüència en diversos manuals: Ginecoide (ginecoide, dona), antropoide (anthropos, ésser humà), platypelloide (platys, pla) i androide (aner, home).[13] [14]
Tot i això, Caldwell i Moloy van complicar aquest esquema de quatre simples dividint l'entrada pèlvica en segments posterior i anterior. Van anomenar una pelvis segons el segment anterior i van col·locar un altre tipus segons el caràcter del segment posterior (és a dir, antropoide-androide) i van acabar amb no menys de 14 morfologies. Malgrat la popularitat d'aquesta classificació senzilla, la pelvis és molt més complicada que això, ja que la pelvis pot tenir diferents dimensions a diversos nivells pel que fa al canal del part.[16]
Caldwell i Moloy també van classificar el físic de les dones segons els seus tipus de pelvis: el tipus ginecoide té espatlles petites, cintura petita i malucs amples; el tipus androide té forma quadrada per darrere; i el tipus antropoide té espatlles amples i malucs estrets.[17] Finalment, en el seu article van descriure tots els tipus de pelvis no ginecoides o "mixtes" com a "anormals", una paraula utilitzada en l'àmbit mèdic tot i que almenys el 50% de les dones tenen aquestes pelves "anormals".[18]
La classificació de Caldwell i Moloy es va veure influenciada per classificacions anteriors que intentaven definir la pelvis femenina ideal, tractant qualsevol desviació d'aquest ideal com a disfuncions i la causa del part obstruït. Al segle XIX els antropòlegs i altres van veure un esquema evolutiu en aquestes tipologies pèlviques, un esquema des de llavors refutat per l'arqueologia. Des de la dècada de 1950 es creu que la desnutrició és un dels principals factors que afecten la forma pèlvica al Tercer Món, tot i que hi ha almenys algun component genètic a la variació de la morfologia pèlvica. [19]
En l'actualitat s'avalua la idoneïtat obstètrica de la pelvis femenina per ecografia. Les dimensions del cap del fetus i del canal del part es mesuren i es comparen amb precisió, i es pot predir la viabilitat del part.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.