From Wikipedia, the free encyclopedia
Al llarg de la història registrada, la regió de l'Orient Mitjà o parts d'aquesta ha rebut nombrosos noms, que s'han aplicat a una part o a tot el Llevant. De vegades, dos o més d'aquests noms han estat utilitzats simultàniament per diferents cultures o sectes. Com a resultat natural, alguns dels noms del Llevant tenen una gran càrrega política. Potser el menys polititzat sigui el del propi «Llevant», equivalent el terme àrab al-Màixriq (en àrab المشرق, al-Maxriq, literalment «la terra on surt el sol»),[1][2] donat a la regió per la seva ubicació a l'est de la mar Mediterrània.
El terme Llevant, del llatí levare, comença a ser utilitzat amb el sentit de territoris a l'est d'Itàlia al voltant de 1497,[3][2] i fins al segle xix el terme aleshores incorporava totes les regions sota l'Imperi Otomà, inclosa Grècia.[4][2][1]
Etimologies similars es troben en grec —Ἀνατολή, Anatole—, en alemany —Morgenland, literalment «terra del matí»—, en italià —per exemple a Riviera di Levante, la porció de la costa de Ligúria a l'est de Gènova—, en hongarès —Kelet—, en castellà —Levante—, en català —Llevant, «punt visible de l'horitzó pel qual surt el sol» — i en hebreu —מִזְרָח, mizrāḥ—. De fet, també Orient té el seu origen en el mot llatí oriens que significa «est,» literalment «ascendent,» que deriva del llatí orior «sortir el sol.»[5]
Els antics egipcis nomenaven Re Levaenu al Llevant. Els textos egipcis antics, cap al segle 14 a. C. nomenaven a tota la zona costanera al llarg de la Mar Mediterrània entre el modern Egipte i Turquia rṯnw (convencionalment Retenu). Retenu es va subdividir en quatre regions:
A les Cartes d'Amarna, escrites en cuneïforme accadi, al sud del Llevant se l'anomenava kn'nw (Kananu) i a Gaza com p-kn'n (pe-Kanan).
Xam o aix-Xam (de l'àrab الشام. ax-Xām) prové d'una arrel àrab que significa «esquerra» o «nord»: es va convertir en el nom del Llevant (Síria romana d'Orient) després de la seva conquesta per l'islam.[7][8]
A l'antiguitat, Baal Shamin (en arameu: ܒܥܠ ܫܡܝܢ), literalment «senyor dels cels»,[9][10] era un déu del cel semític a Canaan / Fenícia i a l'antiga Palmira. Per tant, Xam es refereix al cel.[11][12]
Outremer (del francès outre-mer, que significa «a l'estranger» ) era un nom general usat per als estats croats ; es va originar després de les victòries dels europeus en la Primera Croada i es va aplicar al Comtat d'Edessa, el Principat d'Antioquia, el Comtat de Trípoli, i especialment el Regne de Jerusalem. Durant el Renaixement, el terme va anar sent equiparat a la zona del Llevant i continua sent sinònim de Terra Santa.[13]
La Companyia Anglesa de Llevant va ser fundada el 1581 per comerciar amb l'Imperi Otomà, i el 1670 la Compagnie du Levant francesa va ser fundada amb el mateix propòsit. En aquest moment, l'Extrem Orient era conegut com el Llevant Superior.[2]
Quan Gran Bretanya va assumir el control de Palestina després de la Primera Guerra Mundial, els governadors van adoptar el terme, i els mandats francesos a Síria i el Líban des de 1920 a 1946 van ser nomenats els estats de Llevant.[2][1] El terme va arribar a ésser comú entre els arqueòlegs de l'època per referir-se a moltes excavacions, per exemple Ebla, Cadeix i Ugarit. Atès que aquests llocs no es podien classificar com a mesopotàmics, nord-africans o àrabs, van començar a ésser nomenats llevantins.[14]
Mediterrània oriental és un terme que denota les terres o estats geogràficament a l'est, o prop de l'est de la mar Mediterrània, o amb afinitats culturals a aquesta regió. La Mediterrània Oriental inclou Xipre, Síria el Líban, Palestina, Israel i Jordània.[15][16][17] El terme mediterrani deriva de la paraula llatina mediterraneus, que significa "en el mig de la terra" o "entre terres". Això és degut a la posició intermèdia del mar entre els continents de l'Àfrica i Europa.[18]
Llevant és un terme utilitzat avui pels arqueòlegs i els historiadors per referir-se a la prehistòria i a la història antiga i medieval de la regió. El terme també s'utilitza de tant en tant per referir-se a esdeveniments moderns o contemporanis, a la gent i a estats, o a parts dels estats de la mateixa regió, Israel, Jordània, el Líban, Síria i els Territoris Palestins. Diversos investigadors inclouen l'illa de Xipre en estudis llevantins, l'Institut d'Arqueologia de l'UCL, [19] ha datat la connexió entre Xipre i el Llevant continental a començaments de l'edat del ferro. Els arqueòlegs que cerquen una orientació neutral que no sigui ni bíblica ni nacional han usat termes com la «arqueologia llevantina» i la «arqueologia del sud de Llevant».[19][20]