pel·lícula de 1944 dirigida per Edgar Neville From Wikipedia, the free encyclopedia
La torre de los siete jorobados[1] és una pel·lícula espanyola de 1944 dirigida per Edgar Neville.[2] Adaptació cinematogràfica de la novel·la homònima[3] d'Emilio Carrere Moreno[4] està interpretada en els seus papers principals per Antonio Casal, Félix de Pomés, Isabel de Pomés i Guillermo Marín.
![]() | |
Fitxa | |
---|---|
Direcció | Edgar Neville ![]() |
Protagonistes | |
Director artístic | Juan Antonio Simont Guillén i Pierre Schild (en) ![]() ![]() |
Producció | Germán López Prieto ![]() |
Guió | José Santugini, Emilio Carrere Moreno i Edgar Neville ![]() |
Música | José Ruiz de Azagra |
Fotografia | Henri Barreyre (en) ![]() ![]() |
Muntatge | Sara Ontañón ![]() |
Productora | España Films-Germán López ![]() |
Distribuïdor | España Films-Germán López ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Espanya ![]() |
Estrena | 23 novembre 1944 ![]() |
Durada | 85 min ![]() |
Idioma original | castellà ![]() |
Color | en blanc i negre ![]() |
Descripció | |
Basat en | The Tower of the Seven Hunchbacks (en) ![]() ![]() |
Gènere | cinema de terror, thriller còmic i cinema de fantasmes ![]() |
Lloc de la narració | Madrid ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Considerada un títol de culte[5] és una obra de gènere híbrid, en barrejar trames que conjuminen el sainet, la intriga, el terror, el policíac o el cinema fantàstic, precursora del fantaterror espanyol.[6]
Finals del segle xix. Basilio Beltrán (Antonio Casal) es pirra pel joc i per una cantant sobrenomenada "La Bella Medusa" (Manolita Morán). Davant el tapet verd se li apareix el fantasma de don Robinsón de Mántua (Félix de Pomés) que li indica els números guanyadors i li demana, a canvi, que protegeixi a la seva neboda Inés (Isabel de Pomés) dels greus perills que l'aguaiten.
En una de les seves exploracions arqueològiques don Robinsón va descobrir que en el subsòl de Madrid hi ha una ciutadella subterrània on es van amagar els jueus que no van voler abandonar Espanya quan es va decretar la seva expulsió.[7] Ara aquest refugi està habitat per una banda de geperuts capitanejats pel doctor Sabatino (Guillermo Marín).
Per a l'elaboració del guió es van fer canvis superficials respecte a la trama de la novel·la original com l'eliminació de personatges, prenent l'essencial de l'element sobrenatural i fantasmal, i sense aprofundir en la màgia, entre altres motius, per a intentar eludir la censura de l'època.
« | És una pel·lícula singular dins de la seva filmografia perquè, en general, identifiquem a Neville amb els sainets costrumbristes. I aquesta és una pel·lícula que sí que s'inicia com un sainet costumista però de seguida es converteix en una pel·lícula d'aventures esotèriques, en una pel·lícula fantàstica, on el protagonista es troba amb morts, amb geperuts per onsevulla i finalment amb tota una ciutat subterrània construïda al centre de Madrid". | » |
— Fernando Méndez-Leite Serrano (Historia de nuestro cine - RTVE.es) |
Neville va adoptar influències del cinema expressionista alemany (del corrent del qual és una mostra El gabinet del doctor Caligari) i del cinema gòtic,[8] per exemple en la recreació de la ciutat subterrània, l'esmentada torre invertida a què fa referència el títol de l'obra, que s'enfonsa en la terra.[9]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.