![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Hahoe_Folk_Village_03.jpg/640px-Hahoe_Folk_Village_03.jpg&w=640&q=50)
Hahoe
From Wikipedia, the free encyclopedia
Hahoe és un llogaret tradicional coreà de la dinastia Joseŏn. És una part valuosa de la cultura coreana, ja que conserva la arquitectura del període Joseŏn, tradicions populars i llibres valuosos.
Tipus | Assentament humà ![]() | |||
---|---|---|---|---|
Part de | Historic Villages of Korea: Hahoe and Yangdong (en) ![]() ![]() | |||
Localització | ||||
Entitat territorial administrativa | Corea del Sud ![]() | |||
| ||||
Dades i xifres | ||||
Superfície | Patrimoni de la Humanitat: 499,5 ha ![]() | |||
Lloc component de Patrimoni de la Humanitat | ||||
Tipus | Patrimoni cultural | |||
Data | 2010 (34a Sessió), Criteris PH: (iii) i (iv) ![]() | |||
Identificador | 1324-001 | |||
Important Folklore Cultural Properties of South Korea (en) ![]() | ||||
Data | 14 gener 1984 | |||
Identificador | 122 | |||
Lloc web | hahoe.or.kr ![]() | |||
El llogaret es troba a Andong, província de Gyeongsang del Nord, Corea del Sud. Es troba a la vora del riu Hwachon, afluent del Nakdong. Està organitzada segons els principis geomàntics de pungsu i per això té forma de flor de lotus.
La Unesco la va declarar, juntament amb Yangdong, Patrimoni de la Humanitat l'any 2010.[1]
Fundats en els segles xiv i xv, Hahoe i Yangdong es consideren dos dels pobles clànics històrics més representatius de la República de Corea. La seva disposició i el seu emplaçament, en muntanyes boscoses i davant d'un riu i als camps agrícoles oberts, reflecteixen la cultura confuciana aristocràtica pròpia dels inicis de la dinastia Joseon (1392-1910). L'emplaçament dels pobles estava pensat per extreure dels paisatges limítrofs un aliment alhora físic i espiritual. Comprenien residències per a les famílies dirigents, sòlides habitatges de carcassa de fusta per als altres membres del clan així com pavellons, sales d'estudi, acadèmies confucianes i grups de cases d'una sola planta amb parets de tova i teulades de palla reservades a la plebs. Els poetes dels segles XVII i XVIII celebraven la bellesa d'aquests paisatges muntanyosos i arbrats, de pobles envoltats d'aigua i paisatges puntejats de cases de camp i llocs de retir.[2]