From Wikipedia, the free encyclopedia
Gregorio Marañón y Posadillo (Madrid, 19 de maig de 1887 – ibídem, 27 de març de 1960) va ser un metge endocrí, científic, historiador, escriptor i pensador espanyol pertanyent a l'anomenada generació del 14, les obres del qual en els àmbits científic i històric van tenir una gran rellevància internacional.[1] Durant un llarg període va dirigir la càtedra d'endocrinologia a l'Hospital Central de Madrid.[2] Va ser acadèmic de nombre de cinc de les vuit Reials Acadèmies d'Espanya (de la llengua, de la Història, de les Belles arts, Nacional de Medicina i de Ciències Exactes, Físiques i Naturals).
Va néixer a Madrid el 19 de maig de 1887, ciutat on va morir el 27 de març de 1960. El seu pare era un jurista càntabre i la seva mare era d'origen gadità i va morir de part quan Gregorio Marañón comptava 3 anys. A partir dels 5 anys la família passava els estius a Santander on alternaven amb Marcelino Menéndez y Pelayo José María de Pereda i Benito Pérez Galdós. Es va casar amb Dolores Moya el 1911 i van tenir tres filles i un fill (Carmen, Belén, María Isabel i Gregorio, marquès de Marañón).
Home auster, humanista i liberal, és considerat com un dels més brillants intel·lectuals espanyols del segle xx.[3] A més de la seva erudició, va destacar pel seu elegant estil literari. Com altres intel·lectuals de l'època,[4] es va implicar política i socialment: va combatre la dictadura de Primo de Rivera (condemnat a un mes de presó) i es va manifestar crític amb el comunisme, va donar suport en un primer moment la Segona República encara que no va trigar a criticar-la per la seva incapacitat de conjuminar a tots els espanyols,[5] en decantar-se cada vegada més cap a l'extrema esquerra. Va mantenir a tot moment, des del seu compromís amb la dignitat humana, una actitud crítica cap als excessos de tots dos bàndols en el drama de la guerra civil espanyola, la qual cosa en el Madrid del Front Popular va posar en greu perill la seva vida.
Possiblement després d'allunyar-se de Madrid —entorn de gener de 1937— i davant la requisitoria de la seva opinió sobre l'Espanya republicana, Marañón va expressar en una reunió d'intel·lectuals francesos el següent:
« | No cal esforçar-se molt, amics meus; escoltin vostès aquest argument: el vuitanta-vuit per cent del professorat de Madrid, València i Barcelona [les tres universitats que, al costat de la de Múrcia, havien quedat en mans dels republicans] ha hagut de fugir a l'estranger, abandonar Espanya, escapar a qui més pugui. I saben vostès per què? Senzillament perquè temien ser assassinats pels rojos, malgrat que molts dels intel·lectuals amenaçats eren tinguts per homes d'esquerra.[6] | » |
En l'article titulat Liberalismo y comunismo, publicat a Revue de Paris el 15 de desembre de 1937, va manifestar amb claredat el seu canvi de posició respecte de la Segona República:
« | [...] En la història hi ha una cosa absolutament prohibida: jutjar el que hagués succeït de no haver succeït el que va succeir. Però el que no admet dubte és que les profecies de les dretes extremes o monàrquiques que s'oposaven a la República es van realitzar per complet: desordre continu, vagues immotivades, crema de convents, persecució religiosa, exclusió del poder dels liberals que havien patrocinat el moviment i que no es prestaven a la política de classes; negativa a admetre en la normalitat a les gents de dreta que de bona fe van acatar el règim, encara que, com és natural, no se sentissin inflamades de republicanisme extremista. El liberal va sentir aquestes profecies amb menyspreu suïcida. Seria avui faltar inútilment a la veritat ocultar-ho. Diversos segles d'èxit en la governació dels pobles —alguns encara no extingits, com els de les democràcies anglesa i nord-americana—, havien donat al liberal una excessiva, de vegades petulant, confiança en la seva superioritat. La gairebé totalitat de les estàtues que als carrers d'Europa i d'Amèrica ensenyen a les gents el culte dels grans homes, tenen escrit en el seu sòcol el nom d'un liberal. Qualsevol que sigui l'avenir polític d'Espanya, no hi ha dubte que en aquesta fase de la seva història va ser el reaccionari i no el liberal, acostumat a vèncer, el que va encertar.[7] | » |
— Gregorio Marañón |
Des de desembre de 1936 fins a tardor de 1942, Marañón va viure fora d'Espanya, en un exili de fet a París. De tornada a Espanya la dictadura - com va fer amb altres intel·lectuals - va utilitzar la seva figura per millorar la seva imatge exterior. En general, el franquisme va respectar la seva figura. Segons Miguel Artola Gallego, el 1987, la major aportació política de Marañón va ser sens dubte haver aixecat la bandera de la llibertat, en una època en què pocs o cap podien fer-ho, entenent per liberalisme el contrari a una adcripció política determinada. Referent a això, ell mateix diria: Ser liberal és, precisament, aquestes dues coses: primer, estar disposat a entendre's amb qui pensa d'una altra manera; i segon, no admetre mai que el fi justifica els mitjans, sinó que al contrari, són els mitjans els que justifiquen el fi. El liberalisme és, ja que, una conducta i, per tant, és molt més que una política. (Pròleg del seu llibre Ensayos liberales, 1946)
Després de la revolta estudiantil de 1956, va encapçalar, al costat de Menéndez Pidal, els primers manifestos que denunciaven des de l'interior la situació política i sol·licitaven el retorn dels exiliats.[8]
La seva contribució a la medicina es va centrar aviat en l'endocrinologia, de la qual va ser un dels seus precursors,[9] sent molt importants els seus treballs sobre la fisiologia i les patologies de la glàndula tiroide.[10] Va escriure el primer tractat de medicina interna a Espanya, juntament amb el Dr. Hernando, i el seu llibre Manual de diagnóstico etiológico (1946) va ser un dels llibres de medicina més difós a tot el món pel seu nou enfocament en l'estudi de les malalties i per les seves infinites i inèdites aportacions clíniques.
A més de la seva dedicació intensa a la medicina, com assagista va escriure sobre gairebé tot: història, art, viatges, sexualitat,[11] la cuina, l'esport, el vestit, el pentinat, el calçat, etc.[12] Però si bé l'aportació de Marañón és inesborrable en l'àmbit de la ciència, la qual cosa fa eterna, universal i encara més singular la seva obra, és el descobriment i la descripció del nivell ètic, moral, religiós, cultural, històric... en definitiva “humà”, que l'acompanya.
En les seves obres va analitzar, amb un gènere literari singular i inèdit: «assaig biològic», les grans passions humanes a través de personatges històrics,[13] i les seves característiques psíquiques i fisiopatológicas: la timidesa en el seu llibre Amiel, el ressentiment a Tiberio, el poder a El Conde Duque de Olivares, la intriga i la traïció política en Antonio Pérez -un dels elaboradors de la llegenda negra espanyola-, el «donjuanisme» a Don Juan, etc.
Va ser admès i va col·laborar en cinc de les vuit reials acadèmies espanyoles. L'empremta de Marañón és, en paraules de Ramón Menéndez Pidal, «inesborrable» tant en l'àmbit de la ciència com en els qui el van tractar.
Com a escriptor s'ocupà de molts diversos temes: història,[14] art, la cuina, la vestimenta, les masses... i creà un gènere literari propi el de l'"assaig biològic" on descriu les grans passions humanes a través de personatges històrics i les seves característiques psíquiques i fisiopatològiques.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.