![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/Lilac-Chaser.gif/640px-Lilac-Chaser.gif&w=640&q=50)
Fenomen fi
From Wikipedia, the free encyclopedia
El fenomen fi és una il·lusió òptica definida per Max Wertheimer, que va descriure per primer cop aquesta forma de moviment aparent en la seva tesi d'habilitació, publicada el 1912,[1] marcant el naixement de la psicologia de la Gestalt. Juntament amb el fenomen de persistència retinal van establir les bases de la teoria del cinema, a les quals l'aplicà Hugo Münsterberg el 1916.
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/Lilac-Chaser.gif/320px-Lilac-Chaser.gif)
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/09/Phi_phenomenom_no_watermark.gif/320px-Phi_phenomenom_no_watermark.gif)
L'experiment és mot senzill: es projecten, alternativament, dos punts lluminosos sobre una pantalla, un a la dreta i un a l'esquerra. Si el ritme va molt lent, veurem els dos punts que s'il·luminen i s'apaguen alternativament; però si augmentem la freqüència, observarem un sol punt lluminós que es desplaça de dreta a esquerra i d'esquerra a dreta.[2] Aquesta il·lusió òptica s'origina en el fet que el SVH és capaç de percebre la sensació de moviment a partir de la informació fraccionada d'una successió d'imatges. És a dir, a partir de la reproducció d'una sèrie d'imatges fixes en un cert nombre per segon, l'espectador té la sensació de moviment continu. Això inclou especialment el moviment beta, que és important per a la il·lusió del moviment en cinema i animació.[3][4] En realitat, Wertheimer va aplicar el terme "fenomen φ" a tots els moviments aparents descrits en la seva tesi quan va introduir el terme el 1912, el moviment sense objecte que ell va anomenar "pur φ".[1] Tot i això, alguns comentaristes afirmen que reservava la lletra grega φ per a un moviment pur i sense objecte.[5]
La raó per la qual el cervell crea una sensació de moviment tot i només rebre petits fragments d'aquest és degut al fet que el propi cervell omple els espais entre les imatges i crea una il·lusió contínua, a partir d'una simple sèrie d'imatges estàtiques en moviment.
Mentre que la persistència retinal produeix una superposició d'imatges, el fenomen fi reconstrueix els espais entre les imatges sumant les corresponents impressions una rere l'altre. D'aquesta manera, es genera la sensació de moviment.[6]