secció muntanyosa dels Alps From Wikipedia, the free encyclopedia
Les Dolomites (en italià Dolomiti, en alemany Dolomiten, en ladí Dolomites, en friülès Dolomitis) són una secció dels Alps.[1] Estan situades dins les províncies de Belluno, Bolzano-Bozen i Trento, al nord d'Itàlia i s'estenen des del riu Adige a l'oest fins al riu Piave a l'est. Els límits nord i sud els conformen la Val Pusteria i la Val Sugana respectivament. Normalment es divideixen entre les Dolomites est i les Dolomites oest, separades per la línia que uneix la Val Badia, el port de Campolongo i la vall de Cordevole. Aquesta part dels Alps conté més de quaranta glaceres.[2]
Tipus | Massís i serralada ![]() | |||
---|---|---|---|---|
Epònim | Déodat Gratet de Dolomieu ![]() | |||
Localització | ||||
Entitat territorial administrativa | Vèneto (Itàlia), Trentino - Tirol del Sud (Itàlia), província de Belluno (Itàlia), Tirol del Sud (Itàlia) i Trentino (Itàlia) ![]() | |||
| ||||
Serralada | Alps sud-orientals ![]() | |||
Dades i xifres | ||||
Altitud | 3.343 m ![]() | |||
Mida | 191 (![]() ![]() | |||
Punt més alt | Marmolada ![]() ![]() | |||
Material | roca sedimentària, dolomia i roca volcànica ![]() | |||
Superfície | 15.942 km² ![]() | |||
El flux turístic que reben aquestes muntanyes és elevat, ja sigui per a practicar l'esquí o l'escalada. Són destins turístics destacats Auronzo di Cadore, Cortina d'Ampezzo, Arabba, Ortisei i San Martino di Castrozza. Durant la Primera Guerra Mundial la línia del front que separava les forces italianes de les de l'Imperi Austrohongarès va quedar establerta en aquest indret, i això ha fet que actualment hi hagi museus de la guerra a l'aire lliure a 5 Torri i a la muntanya Lagazuoi. També hi ha molts camins i fortificacions d'aquesta època que s'exploten turísticament.
L'etimologia de la paraula Dolomites és derivada del mineralogista francès Déodat Gratet de Dolomieu, que va ser el primer a descriure el tipus de roca, dolomita, un tipus de roca carbonatada responsable dels colors i formes d'aquestes muntanyes.[3]
Els límits del massís són prou variables segons els punts de vista, però tradicionalment es considera que és envoltat pels Alps de Zillertal i els Hohe Tauern al nord, els Alps carnics al nord-est, els Prealps carnics a l'est, els Prealps vicentins al sud-oest, els Alps de Fiemme a l'oest i els Alps de Sarntal al nord-oest.
És vorejat per l'Isarco al nord-oest, la Rienza al nord i el Piave a l'est.
Les Dolomites són el bressol del ladí i formen la frontera lingüística entre l'alemany i l'italià. Els ladins viuen sobretot a quatre valls partint del Sella: la Vall Gardena, la Vall di Fassa, la vall de la Cordevole (Livinallongo del Col di Lana) i la Vall Badia.
Les migracions de les poblacions han portat a fer del massís de les Dolomites el domini lingüístic del ladí, encara que parcialment germanitzat, amb l'aparició del Tirol i la integració de la Província de Trento al Sacre Imperi Romanogermànic des de l'Edat mitjana, pels colons bàvars, i malgrat la remuntada actual de l'italià des del sud mentre que el ladí lluita des de molt de temps per a la seva subsistència.
La frontera entra Alemanya, o més exactament Àustria i Itàlia, passava durant tota l'Edat mitjana fins a l'època napoleònica, així com durant el període de 1866 a 1918, per les Dolomites. Seguia aproximativament el límit actual entre el Tirol del Sud d'una banda i la Província de Trento i el Vèneto de l'altra, excepció feta de Cortina i de la vall alta del Cordevole, que eren austríaques.
L'any 1915, quan Itàlia entra en guerra al costat dels Aliats, el front s'instal·la al llarg de la frontera, a les muntanyes. Els italians, malgrat les seves ofensives, aconsegueixen només ocupar Cortina i l'alta vall de la Cordevole. A molts llocs, traces de la guerra (túnels a la roca, fortificacions, esclats de obusos oxidats) són encara visibles, en particular les dels bombardejos del Col di Lana. Bon nombre dels camins actuals d'excursionisme eren llavors vies d'aprovisionament.
Terreny de joc dels més grans escaladors de la història del muntanyisme (Jeanne Immink, Ricardo Cassin, Cesare Maestri, Bruno Detassis, Walter Bonatti, Georges Livanos, etc), les Dolomites ofereixen vies d'amplitud i les més boniques vies ferrades l'origen de les quals es remunta al començament del segle XX. La roca es presta particularment bé a la pràctica d'aquestes disciplines.[4]
Un telefèric porta del coll Pordoi a la cimera del Sass Pordoi, sortida de moltes travesses a esquí pel massís del Sella. Un altre recorregut, entre els més famosos, és el que surt del Val Mesdi i permet arribar després d'una hora de marxa a peu a l'altiplà del Sella. L'itinerari és estret i molt abrupte. Aquestes caminades són reservades a molt bons esquiadors.
És també possible de fer el Tour del Sella (Sellaronda) per les quatre valls: Fassa, Livinallongo, Badia i Gardena.
Els refugis de muntanya, molt nombrosos al massís dels Dolomites, acullen visitants, senderistes i alpinistes i ofereixen un confort equivalent, per a la majoria, al d'un hotel a la vall.
Al sud del massís, a la Província de Belluno, a sobre de la vall del Piave, es troba des de 1988 el Parc Nacional dels Dolomites Bellunesi, sobre una superfície de 31.512 km².
A més, han estat creats molts parcs naturals regionals, com els del Pudiu-Geisler, de Manes-Sennes-Prags, de Sciliar-Catinaccio, de Paneveggio-Comporta di San Martino, o de les Dolomites de Sesto.
Nou llocs de les Dolomites han estat inscrits a la llista del patrimoni mundial de la UNESCO l'any 2009 sota el nom « Les Dolomites ».[5] El lloc interessat fa 141.903 ha. Protegeix
« |
una sèrie de paisatges de muntanya molt distintius d'excepcional bellesa natural.[6] |
» |
.