From Wikipedia, the free encyclopedia
La unitat de disquet, disquetera o unitat de disc flexible (en anglès: Floppy Disk Drive unit , FDD) és un dispositiu d'emmagatzematge de dades o unitat de disc (lectora/gravadora) de disquets o discs flexibles.[1]
![]() | |
---|---|
![]() ![]() | |
Característiques | |
Connector | |
Format per | |
slot (en) ![]() ![]() |
Els primers disquets utilitzats en informàtica van ser de 8 polzades de diàmetre (20,32 cm) i podien emmagatzemar una petita quantitat de dades comparades amb els disquets de 5¼ polzades (13,335 cm).[2]
L'any 1967, IBM va encarregar al seu centre de desenvolupament d'emmagatzematge de San José (Califòrnia), sota la direcció de l'Alan Shugart,[3] una nova tasca: desenvolupar un sistema senzill i barat per a carregar microcodi en els seus ordinadors System/370.[4]
Els disquets de 5¼ ", proposats per Shugart, utilitzaven la mateixa tecnologia de base i els van fabricar en diverses versions, sent la més popular el disquet de Doble Cara / Doble Densitat (DS / DD), amb capacitat de 360 KiB. la grandària màxima que es va fabricar en aquest format, va ser el de Alta Densitat ( High Density , HD), amb una capacitat de 1200 KiB.[5]
Després es van fabricar disqueteres de 3½ polzades (8,89 cm) i disquets de dos models:
L'única diferència física és que els disquets de 720 KiB tenen un forat a la part posterior del disc i els de 1440 KiB tenen dos forats en el disc. Hi ha uns altres disquets: com els quàdruples de Densitat Extra (Extra Density , ED) que arriben fins 2880 KiB (anomenats "2,88 MB") i els discs Zip que arriben a 750 MB.[6]
Referint-se exclusivament a la ordinador personal (PC), en les unitats de disquets només han existit dos formats físics considerats com a estàndards, el de 5¼ "i el de 3½".[7]
En format de 5¼ ", l'ordinador IBM PC original només comptava amb unitats de 160 KiB (és a dir 160x1024 bytes, que abans es deia" 160 Kbyte; actualment aquesta quantitat s'anomena correctament 160 KiB, perquè 1 Kbyte = 1024 Byte). aquesta baixa capacitat es devia al fet que aquests dispositius només aprofitaven una cara dels disquets.
Després, amb la incorporació de la IBM Personal Computer XT o IBM PC XT, van venir les unitats de doble cara amb capacitat de 360 Kbyte (doble densitat, Dual Density , DD), i més tard, amb l'ordinador IBM PC/AT, la unitat d'alta densitat (HD) i 1200 Kbyte "1,2 MB".
El format de 3½ ", IBM el va imposar en els seus models IBM PS/2. Per a la gamma 8086, les disqueteres de 720 Kbyte (DD o doble densitat) i per al resta les de 1440 Kbyte (HD o alta densitat) que són els últims que van perdurar. En aquest mateix format, també va sorgir un nou model de 2880 Kbyte (extra alta densitat, extra High Density , 'EHD '), però rarament va aconseguir utilitzar-se.[8]
Per regla general, les disqueteres de 5¼ i 3½ les reconeix el sistema operatiu sense problemes, perquè el BIOS (Sistema Bàsic d'Entrada/Sortida) porta incorporades les rutines de maneig (s'accedeixen mitjançant la Int 13h). El BIOS venia configurat de fàbrica perquè primer arranqués amb la unitat A (disquetera).[9]
Al segle xxi, van deixar de circular les unitats de disquet causa a favor de les unitats de discos digitals,[10] com els de CD, DVD i Blu-ray, i més tard els pendrive de molt alta capacitat.[11]