From Wikipedia, the free encyclopedia
La Crisi d'Octubre (en francès: La Crise d'octobre) va ser una sèrie d'esdeveniments desencadenats pel segrest de dos dels funcionaris del govern per membres del Front d'Alliberament del Quebec (FLQ) l'octubre de 1970 a la província de Quebec, principalment a l'àrea metropolitana de Mont-real.
| ||||
Tipus | crisi política ![]() | |||
---|---|---|---|---|
Part de | Moviment per a la Sobirania del Quebec ![]() | |||
Data | octubre 1970 ![]() | |||
Localització | Quebec (Canadà) ![]() | |||
Estat | Canadà ![]() | |||
Participant | ||||
Les circumstàncies que finalment van culminar en l'únic ús en temps de pau de la Llei de Mesures de Guerra en la història del Canadà, invocada pel Governador General del Canadà Roland Michener sota la direcció del primer ministre Pierre Trudeau, després d'haver estat sol·licitat pel Primer Ministre del Quebec, Robert Bourassa, i l'alcalde de Mont-real, Jean Drapeau.
La invocació de la llei va tenir lloc al mateix temps que l'ampli desplegament de tropes de les Forces Canadenques al Quebec i a Ottawa, en virtut d'una legislació marcial, donant l'aparença que la llei marcial havia estat imposada, tot i que els militars van romandre en un paper de suport a les autoritats civils del Quebec. La policia estava habilitada també amb amplis poders, i arrestà i detingué, sense dret a fiança, 497 individus, tots menys 62 dels quals van ser posats en llibertat sense càrrecs.
En aquest moment, les enquestes d'opinió en tot Canadà, incloent-hi el Quebec, van mostrar un ampli suport per l'ús de la Llei de Mesures de Guerra.[1] La resposta, però, va ser criticada en el seu moment i, posteriorment, per un nombre de líders prominents, entre ells René Lévesque, Robert Stanfield,[2] i Tommy Douglas,[3] que creien que les accions eren excessives i el precedent de suspendre les llibertats civils perillós. La crítica es va veure reforçada per l'evidència que els funcionaris de policia havien abusat dels seus poders i detingut, sense causa, destacats artistes i intel·lectuals associats amb el moviment sobiranista.[4]
Els successos d'octubre de 1970 galvanitzaren en el suport contra la violència en els esforços per la sobirania del Quebec i va destacar el moviment cap a la via política per assolir una major autonomia i la independència,[5] incloent el suport al sobiranista Partit quebequès, que va passar a formar el govern provincial el 1976.
De 1963 a 1970, el grup nacionalista del Quebec Front d'Alliberament del Quebec havia detonat més de 95 bombes.[6] Mentre que les bústies— especialment a la rica ciutat predominantment anglòfona de Westmount—eren objectius comuns, el major atemptat individual va ser el de la Borsa de Mont-real del 13 de febrer de 1969, que va causar grans danys i ferides a 27 persones. Altres objectius inclouen el Mont-real City Hall, les oficines de reclutament de la Reial Policia Muntada del Canadà, vies fèrries i instal·lacions militars. Membres de l'FLQ, en un moviment estratègic, havien robat diverses tones de dinamita d'instal·lacions militars i industrials, i s'havien finançat per robatoris a bancs, amenaçant a través del seu òrgan de comunicació oficial, conegut com a La Cognée, que més atacs estaven per venir.
El 1970, 23 membres del FLQ estaven a la presó, entre ells quatre membres condemnats per assassinat. El 26 de febrer de 1970, dos homes en una camioneta — incloent Jacques Lanctôt — van ser arrestats a Mont-real quan van ser descoberts amb una escopeta de canons retallats i un comunicat en què s'anunciava el segrest del cònsol d'Israel. Al juny, la policia va irrompre a una casa a la petita comunitat de Prévost, al nord de Mont-real a les muntanyes Laurentian i trobaren armes de foc, municions, 300 lliures (140 kg) de dinamita, detonadors, i l'esborrany d'una nota de rescat a utilitzar en el segrest del cònsol dels Estats Units.[7]
M/d | fet |
---|---|
10/05 | segrest de James Cross |
10/06 | difusió del Manifest del FLQ |
10/07 | lectura del Manifest per la CKAC |
10/08 | lectura del Manifest per televisió |
10/10 | segrest del ministre Laporte |
10/11 | carta de Laporte a Bourassa i arrest de Lemieux |
10/12 | desplegament de l'exèrcit a Ottawa i de l'operació Ginger |
10/13 | negociació entre els advocats Demers i Lemieux |
10/14 | Levesque i altres personalitats donen suport a la negociació |
10/15 | trencament de la negociació i discurs de Lemieux |
10/16 | toc de queda i arrest de 457 persones: Chartrand, Julien… |
10/17 | mort del ministre Laporte |
10/18 | desaprovació general del públic cap al FLQ |
10/22 | l'autòpsia de Laporte conclou que morí estrangulat |
novembre | |
11/05 | batuda policial i arrest de Lortie |
11/06 | Devault s'oferix a la policia com a informadora |
desembre | |
12/02 | arrest de Cossette-Trudel i de Lanctôt |
12/03 | negociació i salconduit dels segrestadors a Cuba |
12/04 | alliberament de Cross |
12/28 | detenció dels germans Rose i de Simard |
El ral·li espanta a molts de canadencs, que el veuen com un possible preludi a la insurrecció oberta al Quebec;
Quan el reporter del CBC Tim Ralfe preguntà fins on estava disposat a arribar per aturar l'FLQ, Trudeau va respondre: "Només mireu-me". Tres dies després, el 16 d'octubre, el Consell de Ministres sota la seva presidència es va dirigir al Governador General per invocar la llei de mesures de guerra, a petició del primer ministre del Quebec, Robert Bourassa, i l'alcalde de Mont-real, Jean Drapeau. Les disposicions van entrar en vigor a les 4:00 a.m., i aviat, centenars de membres i simpatitzants de l'FLQ sospitosos van ser posats sota custòdia. La Llei de Mesures de Guerra va donar a la policia la facultat de detenir persones sense ordre judicial, i 497 persones van ser detingudes, entre elles Pauline Julien.
Aquesta llei s'imposà només després que les negociacions amb l'FLQ s'haguessin trencat i el primer ministre del Quebec s'enfrontava a la següent etapa en l'agenda terrorista de l'FLQ.[15] En aquell moment, les enquestes d'opinió al Quebec i la resta del Canadà van mostrar un suport aclaparador a la Llei de Mesures de Guerra;[16][17] en una enquesta de Gallup de desembre de 1970, es va observar que el 89% dels canadencs de parla anglesa recolzaven la introducció de la Llei de Mesures de guerra, i el 86% dels de parla francesa del Canadà van donar suport a la seva introducció. Tenien respectivament el 6% i el 9% de desaprovació, la diferència eren indecisos.[18] Des de llavors, però, l'ús pel govern de la Llei de Mesures de Guerra en temps de pau ha estat un tema de debat al Canadà, ja que va donar a la policia d'amplis poders d'arrest i detenció.
Alhora, en virtut de disposicions bastant separades de la Llei de Mesures de Guerra i utilitzades amb molta més freqüència, el procurador general del Quebec demanà el desplegament de les forces militars del cap de l'Estat Major de la Defensa, de conformitat amb la Llei de Defensa Nacional. Les tropes de les bases del Quebec i en altres parts del país van ser enviades, sota la direcció de la Sûreté du Québec (força policial de la província del Quebec), a la vigilància dels punts vulnerables, així com de personalitats destacades en risc. Això va alliberar a la policia per al compliment de finalitats més proactives per fer front a la crisi.
Fora del Quebec, principalment en l'àrea d'Ottawa, el govern federal va enviar tropes sota la seva pròpia autoritat per protegir les oficines federals i els empleats. La combinació dels majors poders d'arrest atorgats per la Llei de Mesures Guerra, i el desplegament militar demanat i controlat pel govern del Quebec, va donar tota l'aparença que la llei marcial havia estat imposada. Una diferència important, però, és que els militars van romandre en un paper de suport a les autoritats civils (en aquest cas, les autoritats del Quebec) i mai van tenir un paper judicial. Encara es permetia la crítica al govern i el Partit quebequès va ser capaç de fer la seva activitat diari lliure de tota restricció, incloent-hi les crítiques al govern i a la Llei de Mesures de Guerra.[15] No obstant això, la visió dels tancs als jardins del parlament federal va ser desconcertant per a molts canadencs. A més, els funcionaris de policia de vegades van abusar dels seus poders i detingueren sense causa prominents artistes i intel·lectuals associats amb el moviment sobiranista.[4]
Quan la Llei de Mesures de Guerra va ser imposada, es va disposar que tots els detinguts tenguessin un advocat. En alguns casos, però, algunes de les persones tenien motius per estar molestes pel mètode del seu interrogatori, però, la majoria dels entrevistats després tenien pocs motius per queixar-se i alguns fins i tot van fer comentaris sobre la naturalesa amable dels interrogatoris i registres.[15] A més, el Defensor del Poble de Quebec, Louis Marceau, va ser instruït per escoltar les queixes dels detinguts, i el govern del Quebec va accedir a pagar danys i perjudicis a qualsevol persona injustament arrestada. El 3 de febrer de 1971, John Turner, ministre de Justícia del Canadà, va informar que 497 persones havien estat detingudes en virtut de la Llei de Mesures de Guerra, dels quals 435 ja havien estat alliberats. Els altres 62 van ser acusats, dels quals 32 van ser acusats dels delictes de tal gravetat que un jutge de la Cort Superior del Quebec els va negar la llibertat sota fiança.
Pierre Laporte va ser trobat suposadament assassinat pels seus segrestadors, mentre que James Cross va ser alliberat després de 60 dies com a resultat de les negociacions amb els segrestadors que demanaven l'exili a Cuba en lloc d'enfrontar un judici al Quebec. Els membres de la cèl·lula responsable de la mort de Laporte van ser arrestats i acusats de segrest i assassinat en primer grau després del seu retorn, amb el temps, des de l'exili.
La resposta dels governs federal i provincial amb l'incident encara provoca controvèrsia. Aquesta és l'única vegada que la Llei de Mesures de Guerra ha estat posada en marxa en temps de pau al Canadà.[19] Alguns crítics (especialment Tommy Douglas i alguns membres del Nou Partit Democràtic[20]) creien que Trudeau estava sent excessiu en aconsellar l'ús de la Llei les Mesures de Guerra per suspendre les llibertats civils i que el precedent establert per aquest incident era perillós. El líder Federal Progressista conservador Robert Stanfield inicialment va donar suport a les accions de Trudeau, però després es va penedir de fer-ho.[21] La mida de l'organització de l'FLQ i el nombre de simpatitzants del públic no es coneixia. No obstant això, en el seu Manifest, l'FLQ va declarar: "L'any que ve (el Premier de Quebec Robert) Bourassa s'haurà d'enfrontar a la realitat, 100.000 treballadors revolucionaris, armats i organitzats". Tenint en compte aquesta declaració, juntament amb set anys de bombes i la redacció dels comunicats al llarg d'aquest temps que es va esforçar a presentar una imatge d'una poderosa organització secreta implantada en tots els sectors de la societat, les autoritats van prendre mesures significatives.
De fet, els esdeveniments d'octubre de 1970 van impulsar una pèrdua de suport per l'ala violenta del moviment separatista del Quebec que havia guanyat suport durant gairebé deu anys,[5] i un major suport als mitjans polítics de consecució de la independència, incloent-hi suport per al separatista Partit quebequès, que va assolir prendre el poder provincial el 1976. Després de la derrota de l'Acord de Meech Lake, que tenia per objecte modificar la Constitució del Canadà per resoldre el pas per un govern anterior de la Constitució de 1982 sense la ratificació del Quebec, va ser creat un partit pro independència política, el Bloc quebequès també a nivell federal.
El 1988, la Llei de mesures de Guerra va ser substituïda per la Llei d'Emergència i la Llei de Preparació per a Emergències.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.