Màxima llei en l'ordenament jurídic de l'Estat espanyol From Wikipedia, the free encyclopedia
La Constitució espanyola és la màxima llei escrita de l'ordenament jurídic i de l'Estat espanyol. S'hi regulen els deures i drets fonamentals dels ciutadans, la forma i estructura de l'Estat. La Constitució espanyola actual fou aprovada en el referèndum del 6 de desembre de 1978 i sancionada pel rei Joan Carles I d'Espanya el 27 de desembre de 1978,[1] essent la novena constitució de l'Estat espanyol.
Tipus | constitució ![]() | ||
---|---|---|---|
Part de | transició democràtica espanyola ![]() | ||
Interval de temps | 29 desembre 1978 ![]() | ||
Ratificació | espanyols (6 desembre 1978) ![]() | ||
Estat | Espanya ![]() | ||
Signatari | Joan Carles I d'Espanya (27 desembre 1978) ![]() | ||
Llengua del terme, de l'obra o del nom | castellà, català, valencià, gallec, català balear i basc ![]() | ||
Causa | transició democràtica espanyola ![]() | ||
Efectes | referèndum per a la ratificació de la Constitució Espanyola de 1978 ![]() | ||
El Dia de la Constitució Espanyola és una de les festes nacionals d'Espanya i es va establir que se celebraria el 6 de desembre.[2]
El 15 de desembre de 1976 es ratifica la Llei per a la Reforma Política que posa punt final al règim franquista i obre el camí a unes corts constituents, amb la qual cosa s'obre un procés que culminarà amb l'aprovació per referèndum del 6 de desembre de 1978 de la Constitució.
Amb les eleccions del 15 de juny de 1977 es formen unes corts constituents, formades per dues Cambres: el Congrés i el Senat. Es va elegir una Comissió Constituent del Congrés, la qual designà una Ponència integrada pels Diputats Gabriel Cisneros (UCD), Manuel Fraga Iribarne (AP), Miguel Herrero y Rodríguez de Miñón (UCD), Gregorio Peces-Barba (Socialistas del Congreso), José Pedro Pérez Llorca (UCD), Miquel Roca i Junyent (Minoria Catalana), i Jordi Solé Tura (PCE). Aquestes set personalitats seran conegudes popularment amb el nom de pares de la Constitució
Després de rebre 3.100 esmenes al text inicial fou redactat un segon projecte que va ser aprovat per les dues Cambres i, per referèndum, pels espanyols el 6 de desembre de 1978 amb un 88,54 per cent de vots afirmatius i amb una participació del 67,11 per cent de la població amb dret a vot.[1]
La Constitució de 1978 dona lloc a un sistema democràtic que es pot homologar amb les altres democràcies occidentals. Proclama els drets fonamentals, les llibertats públiques, la divisió de poders, la sobirania popular[3] i un «Estat social i democràtic de dret»,[4] que adopta com a forma de govern la monarquia parlamentària.[5] La Constitució de 1978 reconeix plenament les Comunitats Autònomes.[6]
Té un total de 169 articles,[7] quatre disposicions addicionals, nou de transitòries i una de derogatòria.[8]
A més també inclou quatre disposicions addicionals, 9 de transitòries, una de derogatòria i una de final.
La constitució espanyola es basa principalment en els 9 articles que l'encapçalen:
La Constitució es fonamenta en la indissoluble unitat de la Nació espanyola, pàtria comuna i indivisible de tots els espanyols, i reconeix i garanteix el dret a l'autonomia de les nacionalitats i de les regions que la integren i la solidaritat entre totes elles.
La capital de l'Estat és la vila de Madrid.
Els partits polítics expressen el pluralisme polític, concorren a la formació i a la manifestació de la voluntat popular i són instrument fonamental per a la participació política. Podran ser creats i exerciran la seva activitat lliurement dins el respecte a la Constitució i a la llei. L'estructura interna i el funcionament hauran de ser democràtics.
Els sindicats de treballadors i les associacions empresarials contribueixen a la defensa i a la promoció dels interessos econòmics i socials que els són propis. Podran ser creats i exerciran la seva activitat lliurement dins el respecte a la Constitució i a la llei. L'estructura interna i el funcionament hauran de ser democràtics.
La Constitució Espanyola de 1978 no reserva cap paper a les llengües no castellanes a nivell estatal, i les relega a un paper secundari àdhuc als territoris on són pròpies, atès que es referma el castellà com a llengua oficial de tot l'Estat i s'obliga tots els espanyols a conèixer-la (art. 3.1), si bé permet que els estatuts d'autonomia reconeguin d'altres llengües com a cooficials a les respectives comunitats autònomes (art. 3.2), però assolint un rang secundari de «dret» i no d'«obligació», encara que l'Estatut d'Autonomia de Catalunya diu que «els ciutadans de Catalunya tenen el dret i el deure» de conèixer el català (art.6.2).[9]
El procediment de reforma està previst a la pròpia constitució, al Títol X. De la reforma constitucional (articles 166 a 169). El títol pretén crear un sistema que, d'una banda, no permeti modificacions massa fàcils del text constitucional, però que d'altra banda, les faci possibles quan calgui. Així, és la segona constitució espanyola que autoregula la reforma constitucional.[10]
L'art. 166 remet a l'article 87.1 i 87.2 per a la iniciativa de reforma constitucional. La iniciativa no pot fer-se, a diferència de la iniciativa legislativa regular, per part d'iniciativa legislativa popular.[10] Per tant, la iniciativa la pot tenir el Govern d'Espanya, el Congrés dels Diputats, el Senat o les assemblees legislatives de les comunitats autònomes.[11] La iniciativa està condicionada perquè no es puga fer en temps de guerra o quan s'haja decretat un estat dels prevists a l'art. 116 (alarma, excepció, o setge).[12]
El procediment de reforma pot ser de dos tipus: procediment ordinari o procediment agreujat. L'agreujat o de màxima rigidesa està regulat a l'article 168, i s'aplica quan es vol fer una reforma total o una reforma parcial que afecti el Títol Preliminar, el Capítol II, Secció primera, del Títol I o el Títol II. De la Corona.[13] Per a la resta de parts, s'aplica el procediment ordinari, regulat a l'article 167.[12]
La reforma ordinària requereix l'aprovació del projecte de reforma per majoria de 3 cinquenes parts de cadascuna de les cambres. Si la votació és suficient per a aprovar-la, la reforma és aprovada i entra en vigor quan és publicada, excepte si se sol·licita en els 15 dies posteriors a l'aprovació i per una desena part dels membres de les cambres que se sotmeti a un referèndum. Si en ambdues cambres el projecte no obté la majoria suficient, decau. Si soles una cambra no l'aprova amb prou majoria, hi ha dos opcions:[12]
Perquè prosperi una reforma que afecti el Títol Preliminar, el Capítol II, Secció primera, del Títol I o el Títol II, es requereix que: primer, ambdues cambres l'aproven per majoria de dos terços; aleshores les Corts Generals es dissolguen i es convoquen eleccions i les noves Corts elegides l'aproven amb majoria de dos terços sense modificacions en el text i finalment ha de ser sotmès a referèndum.[15]
Hi ha hagut dues reformes de la Constitució espanyola:
Amb la creació de la ciutadania europea, les Corts Generals reformaren l'article 13.2 per fer possible que qualsevol ciutadà de la Unió resident a Espanya tingui dret a ser elegible a les eleccions municipals,[16] d'acord amb les exigències del Tractat de Maastricht.[1]
L'any 2011 el PP i el PSOE, amb el suport d'UPN, van pactar la reforma de l'article 135, per a establir-hi un sostre de deute constitucional, d'acord amb el principi d'estabilitat financera, per tal de controlar el dèficit.[1] La reforma va ser realitzada per procediment d'urgència i amb lectura única el 23 d'agost de 2011 pel President del Govern José Luis Rodríguez Zapatero. La reforma va prosperar atès que aquests tres partits tenien conjuntament més del 90% de senadors i diputats;[17] i tampoc no es va convocar referèndum, ja que no va ser sol·licitat per un 10% dels representants d'alguna de les dues cambres, dins del termini previst que va finalitzar el 26 de setembre de 2011.[18]
El 2017 es va crear la Comissió del Congrés dels Diputats per a l'Avaluació i Modernització de l'Estat Autonòmic per a una possible reforma constitucional. Aquesta comissió no va arribar a fer res pràctic.[19]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.