La seu episcopal és la ciutat de Viviers, on es troba la catedral de Sant Vicenç. A Lablachère es troba la basílica menor de la Mare de Déu del Bon Socors, mentre que a Lalouvesc es troba una altra basílica, la de Sant Francesc Régis.
El territori s'estén sobre 5.556 km², i està dividit en 3 zones pastorals (Aubenas i Baix-Vivarais; Boutièresi Alt-Vivarais, i Vall del Roina). A partir del 2003 l'organització territorial va ser completament revisada i el nombre de parròquies, que el 2000 eren 368, va ser reduït a només 24.
Parròquies
Le 24 "noves" parròquies:
Saint Andéol d'Ardèche
Charles de Foucauld
Saint François d'Ouvèze Payre
Saint Jean du Pays de Privas
Saint Michel du Rhône
Saint Pierre de Crussol
Saint Luc des Coteaux et de Tournon
Sainte Croix du Rhône
Saint Christophe lès Annonay
Sainte Claire d'Annonay Vocance
Saint François Régis
Saint Agrève en Vivarais
Saint Basile entre Doux et Dunière
Notre Dame des Boutières
Sacré Coeur en Val d'Eyrieux
Notre Dame de la Montagne
Saint Roch en Pays de Vals
Bienheureuse Marie Rivier en Val d'Ardèche
Saint Benoît d'Aubenas
Sainte Marie de Berg et Coiron
Saint Joseph au Pays de Ligne
Sainte Thérèse des Cévennes
Saints Pierre et Paul de Païolive
Saint Martin du Sampzon
Segons la tradició, el territori de l'actual departament d'Ardèche va ser evangelitzat per un grup de missioners, enviats a la Gàl·lia per Policarp d'Esmirna, entre els quals es va destacar el sotsdiacasant Andeol; i que van patir el martiri a l' època de l'emperador Septimi Sever (finals del segleii a principis del segleiii).
La diòcesi es va erigir al segleiv. La primera seu episcopal va ser la ciutat d'}Alba Helviorum, corresponent a l'actual Alba-la-Romaine.[1] Les fonts recorden com a primer bisbe Januarius. Quan els bàrbars van incendiar Alba, els bisbes van traslladar la seva seu a la ciutat de Viviers, presumiblement a la segona meitat del seglev. El primer bisbe documentat amb certesa és Sant Venanci, que va participar en el concili d'Epaon el 517.
Originalment, la diòcesi era sufragània de l'arxidiòcesi d'Arle, segons el que determina una decretal del papa Zòsim (417-418), confirmada per Lleó el Gran el 450. La situació es va mantenir sense canvis fins a la decisió del Papa Calixt II a la primera meitat del seglexii, que va donar a la seu de Viviers a la província eclesiàstica de l'arxidiòcesi de Vienne.
Al juny de 1817 s'estipulà un nou concordat entre la Santa Seu i el Govern francès, que va ser seguit el 27 de juliol la butlla Commissa divinitus, amb la qual el Papa restaurava la seut de Viviers. No obstant això, atès que l'acord no va entrar en vigor, ja que no va ser ratificat pel Parlament de París, aquesta decisió no va tenir efecte.
El 6 d'octubre de 1822 la diòcesi va ser finalment restaurada mitjançant la butlla Paternae charitatis del mateix Papa Pius VII, i des de llavors cobreix gairebé tot el territori de l'antiga diòcesi de Viviers, així com parts de les diòcesis de Valença, de Vienne, de Le-Puy i de Usès i es va convertir en sufragània de l'arxidiòcesi d'Avinyó.
El 8 de desembre de 2002, la diòcesi va passar a formar part de la província eclesiàstica de l'arxidiòcesi de Lió.
El catàleg més antic dels bisbes de Viviers està contingut en un document del seglex, atribuït al bisbe Tomàs II i anomenat amb el nom de Charta vetus. Es creu que el document és confiable, encara que dels 18 bisbes que hi figuren, pocs són els testimoniats per documents externs a la Charta.[2]
Il più antico catalogo dei vescovi di Viviers è contenuto in un documento della metà del X secolo, attribuito al vescovo Tommaso II e chiamato con il nome di Charta vetus. Il documento è ritenuto attendibile benché dei 18 vescovi ivi contenuti pochi sono quelli attestati da documenti esterni alla Charta
La presente cronotassi segue quella proposta da Duchesne, che si attiene all'ordine dei vescovi della Charta, mentre Gallia christiana, pur riferendosi alla stessa fonte, propone un ordine diverso. La cronotassi di Gams segue quella di Gallia christiana con l'esclusione dei primi vescovi.
Questo vescovo è escluso da Gallia christiana, perché identificato con l'omonimo del VI secolo; la stessa fonte inserisce al suo posto i vescovi Eucherio, Firmino, Aulo e Eumachio che la Charta menziona più avanti. Anche Rouchier anticipa un vescovo, Aulo (chiamato Avolo). Secondo Duchesne, Melanio I potrebbe essere quel Melanio presente al concilio di Nimes nel d'octubre de 396.
Questo vescovo è ammesso da Duchesne e da Yves Esquieu (La cathédrale Saint-Vincent de Viviers, pp. 317-331, in Congrès archéologique de France. 150e session. Moyenne vallée du Rhône. 1992, Société Française d'Archéologie, París 1995). Secondo Duchesne, le altre fonti hanno scartato Promotus in quanto il termine è stato interpretato come un aggettivo e non come un nome proprio.
Eulalio, assente nella Charta, è ammesso da Gallia christiana e da Rouchier, mentre Duchesne lo esclude decisamente in quanto frutto dei lavori di un noto falsario, Polycarpe de la Rivière. Avrebbe partecipato ai concili nazionali dal 452 al 464; Gams tuttavia non inserisce alcun dato cronologico.
Nella Charta Firmino precede Eucherio; nella vita di sant'Aulo invece, lo segue. In Gallia christiana e in Gams, i vescovi Firmino, Eucherio, Aulo e Eumachio sono anticipati dopo Maspiciano.