From Wikipedia, the free encyclopedia
Ловчанска епархия е епархия в България, със седалище в град Ловеч и архиерейски наместничества в Пирдоп, Ботевград, Тетевен и Троян.
Ловчанска епархия | |
![]() | |
Катедралният храм „Св. св. Кирил и Методий“ Ловеч | |
Църква | Българска православна църква |
---|---|
Страна | България |
Център | Ловеч |
Катедрална църква | „Св. св. Кирил и Методий“ |
Архиерейски наместничества | Пирдоп Ботевград Тетевен Троян |
Предстоятел | Гавриил |
Сан | митрополит |
Викарен епископ | Михаил Константийски |
Брой манастири | 11 |
Брой църкви | 140 |
Ловчанска епархия в Общомедия |
Знае се със сигурност, че през Второто българско царство (1187-1393) Ловеч е бил епископски център. В Синодика на цар Борил (началото на 13 в.) Ловчанските митрополити Лонгин, Мелетий, Киприян, Симеон I и Симеон II са изброени на трето място след тези на Преслав и Червен (Русе).
След като през 1235 г., по времето на цар Иван Асен II (1228 - 1241), Българската църква получава статут на православна патриаршия, на новия български патриарх освен Търновския и Охридски диоцези са подчинении 14 епархии, 10 от които се възглавяват от митрополити, между които е Ловчанският. По времето на Иван Александър (1331 - 1371) се споменават двама митрополити – Симеон II, а също и Партений, който присъствал на свикания от Иван Александър Втори събор в Търново (против евреите, в 1360 г.). Ловчанският митрополит заемал тогава четвърто място по старшинство.
До около 1416 г., когато Търновската патриаршия е подчинена на Цариградската патриаршия, начело на Ловчанската епархия (митрополия) стои митрополит. Ловчанската епархия е понижена в ранг епископия, подведомствена на Търновската митрополия. Предполага се, че това става през първата половина на 15 в., макар че Ловеч е превзет от османците много късно - около 1474 г. От средновековния и османски периоди, до създаването на Българската екзархия през 1871 г. са запазени малко имена и кратки сведения – за общо 24 епископи, българи и гърци, завеждали Ловчанската духовна катедра.
През 1835 г. в Ловеч е имало 7 православни храма. От тях е запазена църквата „Света Богородица“ в квартал Вароша, която тогава се е наричала и „Света Кириакия“ (1834). Днес съществува още и катедралният храм „Света Неделя“ със стенописи от 1873 г. Подновен е по времето на епископ Иларион Ловчански.
В организираното през 1598 година Първо търновско въстание взема участие митрополит Дионисий Търновски и други епископи, измежду които Теофан Ловчански. От 1845 до 1850 година ловчански епископ е Мелетий I. Той въвежда клепалата (тока̀та) за свикване вярващите на молитва. 32-гогишният Мелетий е замесен в любовна връзка с женената за българин гъркиня Мариола. По този повод е написана от Теодоси Икономов първата оригинална българска комедия „Ловчанският Владика или бела на ловчанскийт сахатчия Николча“ (Болград, 1863). По настояване на гражданите и след много перипети Мелетий I е заменен. Против желанието на българите владиката пак е грък Мелетий II. Той скоро напуска Ловеч, оставяйки добри спомени като се възпротивява на потурчването на една българка. Молбата на ловчанци за владика българин е чута и търновският митрополит Неофит, под ведомството на когото се намирала и Ловчанската епископия, изпраща за епископ българина Иларион. Иларион Ловчански е владика в Ловеч от 1852 до 1872 г., но не се чувства добре в града. През 1859 г. пише на учителя Златарски във Търново: „Епископията се намира на таквози идно разпростряно място между две канари, като си подигна главата към небето, пада ми килимявката, и разговор с кого!! ала оурисията така е оурисала, но нека бъдем здрави!“ Поп Кръстю Никифоров, един от най-видните граждани на Ловеч — духовник, просветител, общественник и съратник на Левски, от амвона на храма „Света Богородица“ в присъствието на владиката Иларион през 1869 г. държи пламенна реч против него и гръцките владици. В Ловеч Иларион не е бил почитан, дори е бил мразен като сребролюбец, горделивец, нерешителна личност и фанариот. Ловчанските първенци изразяват недоволството си от него в писмо до Иларион Макариополски в Цариград през 1860 г. като поддържат неговата борба срещу цариградския патриарх. След султанския ферман за учредяване на Българската екзархия от 28 февруари 1870 г., като най-възрастен духовник той става председател на първия църковно-народен събор (1871).
През януари 1872 г. Цариградският патриарх, който не признава Българската църква, лишава от техния сан и настоява пред Портата да се отстранят от Цариград тримата български владици — Панарет Пловдивски, Иларион Ловчански и Иларион Макариополски. На 21 януари 1872 г. те са заточени в Измир (Мала Азия) но още на 30 януари са освободени под напора на демонстрацията на 3000 цариградски българи, водени от Петко Р. Славейков. На 12 февруари 1872 г. Синодът на Българската екзархия избира първия български екзарх - Иларион Ловчански. След четири дни по внушение на правителството и молба за оставка от Иларион Ловчански като стар и недочуващ, на извънредно заседание на 16 февруари 1872 г. Синодът избира за екзарх Видинския митрополит Антим I. Първите български владици, признати от султана, са Иларион Макариополски, Натанаил Охридски, Антим Видински и Иларион Ловчански.
През 1873 г. екзарх Антим I привиква пред Св. Синод избрания за нов Ловчански митрополит Дионисий, за да му съобщи избора и го напътства: „Надевам ся, че ще бъдете верни на православието, на царството и на Църквата ни в борбата с гръцката Патриархия, която не ся знае какъвъ край ще вземе.“ (93 заседание на Св. Синод, 6 юли 1873 г. стр. 210) /[1]. Във вестник „Знаме“ Христо Ботев споменава Дионисий Ловчански „в числото на нашите мъченически жертви, на които имената ще да се осветят в деня на отмъщението! Амин!“ Според Ботев младият епископ бил отровен през 1875 г., защото изобличил злоупотреби на софийския управител Мазхар паша („българоубиецът..., джелатинът на Васил Левски“) и на ловчанския каймакамин: „...изверг в пълния смисъл на думата“. Според други източници Дионисий е умрял от туберкулоза[2]. През 1876 г. за епископ и Ловчански митрополит е ръкоположен Йосиф. На 24 април 1877 г. импровизиран „Избирателен събор в Екзархийския дом“ в Ортакьой го избира и провъзгласява за трети български екзарх.
Ловчански митрополити са известни дейци на Българската православна църква. Натанаил Охридски известен обществен деец, който през 1872 г. е избран за пръв митрополит на Българската екзархия в Охрид. Ловчански митрополит (1879-1891). През 1930 г. Ловчанската епархия управлява Бранитският епископ Максим. На 26 септември 1937 г. встъпва в длъжност епископ Антим. От 1939 г. епископ и Ловчански митрополит става бившият протосингел на Софийската митрополия архимандрит Филарет. През 1941 г., по време на българската администрация във Вардарска Македония, Филарет Ловчански управлява и Охридско-Битолската епархия.
На 30 октомври 1960 година е избран, а на 20 ноември същата година канонически утвърден за Ловчански митрополит Максим. На 4 юли 1971 г. в София е свикан патриаршески избирателен събор с участието на 101 избиратели. За Български патриарх е избран Ловчанският митрополит Максим с мнозинство от 98 гласа. След смъртта на 94-годишния Ловчански митрополит Григорий на 8 февруари 2001 г. за Ловчански митрополит е избран от Светия синод Макариополският епископ Гавраил, викарий на Софийския митрополит. От 13 члена на Светия синод само Врачанският митрополит Калиник не подкрепя кандидатурата му. В избора участват и по трима свещеници и трима миряни от петте духовни околии на ловчанската епархия – Ловчанска, Троянска, Тетевенска, Ботевградска и тази на Пирдоп – Златица. Патриарх Максим лично провъзгласява Гавраил за Ловчански митрополит.
На 11 май 2005 година, в деня на св. Кирил и Методий, премиерът Симеон Сакскобургготски прави първата копка на нов катедрален храм, посветен на Кирил и Методий. Тържествен водосвет по случая е отслужен от митрополит Гавраил Ловчански.
След избора на митрополит Йосиф за български екзарх, той запазва ловчанската катедрата и епархията има само управляващи до 1937 г.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.