From Wikipedia, the free encyclopedia
Коренът е подземен вегетативен орган, който прикрепва растението към почвата и всмуква вода и минерални соли.[1] Растежът му е неограничен. Характеризира се с някои белези, които го отличават от стъблото: липса на листа, коренова гугла, коренов връх, коренови власинки, форма. Появява се при преминаването от воден към сухоземен начин на живот на растенията. Талусите (водорасли) нямат корен, тъй като цялото тяло е потопено във вода, където има необходимите условия за извършването на процеса фотосинтеза (минерални соли, светлина, въглероден диоксид). При мъховете има кореноподобни части, но все още няма обособен корен. Най-просто устроените растения, които имат такъв орган, са Папратовидните, макар че при тях все още коренът е несъвършен.
За информацията в тази статия или раздел не са посочени източници. Въпросната информация може да е непълна, неточна или изцяло невярна. Имайте предвид, че това може да стане причина за изтриването на цялата статия или раздел. |
На сушата растенията живеят в две среди – почва и атмосфера. Почвата е богата на вода и минерални соли, но бедна на кислород и светлина. Атмосферата е богата на светлина и кислород, но бедна на вода и минерални соли. Тези две среди на живот и самостойното хранене са причината за появата на корена.
В индивидуалното си развитие коренът възниква от зародишното коренче в семената. При покълване и поникване, зародишното коренче първо се показва, когато се разкъса обвивката на семето. Усилено расте право надолу към центъра на земята.
Развитието на корена зависи не само от вида на растението, но и от условията в почвата, а при култивираните растения – и от намесата на човека.
Коренът има няколко зони – коренов връх с коренова гугла, зона на нарастване, зона на власинките, зона на разклоняване (стара част). Тези зони са в съответствие с техните функции.
При всички едносемеделни и някои двусемеделни растения корените остават в първоначалното си устройство. При някои двусемеделни растения става увеличаване на дървесина и лико с помощта на камбий. Пролетно време между дървесните и ликовите цеви основната тъкан започва да се дели и образува камбий. Той се формира във вид на нагъната и зигзаговидна тъкан. От външната му страна се преобразува в лико, а от вътрешната – в дървесина. Между дървесните цеви се оформят радиални прослойки от основна тъкан (сърцевидни лъчи). По тях се извършва обмяната на веществата в радиална посока, там се натрупват резервни храни. Надебеляването на корена става най-усилено близо до стъблото. Годишните пръстени на вторичната дървесина са сравнително тесни и в повечето случаи неясно очертани.
Развитието на корена обикновено започва от зачатък, който се намира в зародиша на семето и се нарича зародишно коренче. При покълването на семето зародишното коренче пробива семенната обвивка преди стъблото и навлиза в почвата. Според произхода и начина на развитие на корените се различават главен, странични и добавъчни корени. Главният корен се образува от зародишния, когато той се развие силно и проникне вертикално в почвата. В този случай главният корен изглежда като продължение на стъблото. Мястото, където стъблото преминава в корен, се нарича коренова шийка. Главният корен навлиза в почвата отвесно. Той расте бързо и образува разклонения, наречени странични корени. Те растат косо почти хоризонтално, а някои – във всички посоки. Добавъчните корени се образуват до другите органи на растението (стъблото и листата), когато са поставени при подходящи условия. Вегетативното размножаване на растенията с части от стъблото или листата, с луковици, клубени и др. не би било възможно, ако те нямаха свойството да образуват добавъчни корени. Формата на корените е разнообразна. Най-често се срещат цилиндрични, шнуровидни, конусовидни, вретеновидни, кълбовидни и реповидни корени. Повърхността на младите корени е обикновено гладка и белезникаво оцветена. Коренова система е съвкупността от всички корени на едно растение, включително и най-малките разклонения. Тя е 2 основни типа – осева и брадата. При осевата коренова система главният корен е силно развит и значително изпреварва в нарастването си на дължина и дебелина страничните и добавъчни корени. При брадатата коренова система зародишният корен престава да се развива или загива и цялата коренова система се образува от добавъчни корени.
Дълбочината, до която стигат корените на различните растения, е различна. Така коренът на моркова достига до 2 m дълбочина, на паламидата – до 6 m, а на пустинното растение „Камилски трън“ – до 30 m. Дълбочината на кореновата система обикновено превишава височината на надземната част на растенията. Разположението на кореновата система на широчина също значително превишава широчината на надземната част. Обикновено общата повърхност на кореновата система превишава от 5 до 15 пъти общата повърхност на надземната част. Данните за обща дължина на корените също са много показателни. Така например общата дължина на корените на тиквата е около 25 km, а общият всекидневен прираст – средно около 300 m. При пролетната ръж, отгледана в оранжерийни условия, корените са достигали обща дължина над 180 km. Средният денонощен прираст на корените на същото растение бил общо около 5 km.
Функциите на корена са:
При живите организми се наблюдават биологични закономерности – между устройството и биологичната среда от една страна и от друга – между устройството и функцията. Тези закономерности ясно се виждат при видоизменените корени. Във връзка с презимуването в корените на някои растения се натрупват вещества, необходими за следващата година. Коренът се видоизменя – става месест. Подобни са грудестите корени. Те имат три нови функции: резервна; размножителна; за преживяване на неблагоприятните условия през зимата. При други видове се появяват други функции: при филодендрона – подпорни; при бръшляна – прикрепителни; блатният кипарис образува корени с отрицателен геоцентризъм; орхидеите – въздушни корени. Коренът е много важна част от растението – изпълнява най-различни функции.