From Wikipedia, the free encyclopedia
Елза̀с (на елзаски ’s Elsass; на френски: Alsace; на немски: Elsaß; произнася се „Алзас“) е френска област на североизточната граница на западния бряг на горното течение на река Рейн и граничи с Германия и Швейцария. Преминавала е многократно във владение на една или друга държава. След Френско-пруската война през 1871 г. Германия я отнема от Франция. След Първата световна война заедно с Мозел е върната на Франция. През 2016 г. Елзас е присъединен към новия регион Гранд Ест.
Елзас Alsace | |
Историческа област | |
![]() | |
Страна | ![]() |
---|---|
Столица | Страсбург |
Площ | 8280 km² |
Население | 1 907 143[1] души (2020) |
Департаменти | Ба Рен (Долен Рейн) О Рен (Горен Рейн) |
Окръзи | 13 |
Кантони | 75 |
Общини | 904 |
Официален сайт | www.region-alsace.fr |
Елзас в Общомедия |
Следи от името „Елзас“ могат да се видят в горнонемската дума „Ali-saz“ или „Elisaz“, което означава „чуждестранно кралство“.[2] Алтернативното обяснение идва от немското „Ell-sass“, което означава „разположен на Ил“,[3] река в Елзас. Регионът исторически е принадлежал на Свещената Римска империя. Постепенно е присъединен към Франция през XVII век под управлението на кралете Луи XIII и Луи XIV като една от бившите френски провинции. Елзас често се споменава във връзка с Лотарингия, тъй като германската принадлежност на тези два региона (като имперската държава Елзас-Лотарингия, 1871 – 1918) е била оспорвана през XIX и XX в., когато за 75 години Елзас принадлежи четири пъти последователно на Франция и на Германия.
Хлотар I анексира голяма част от Германия към своето кралство, включително Елзас.
Елзаският език е историческият език на Елзас и се говори от част от населението. Той се класифицира като горногермански диалект с немалко френски заемки. Около 39 % от възрастното население и вероятно по-малко от 10 % от децата владеят елзаски език. Повечето елзасци днес говорят френски, единственият официален език на Франция. Така може да се каже, че в днешния Елзас голяма част от населението е двуезично. От 1992 г. насам се правят опити за запазване на диалекта от изчезване чрез въвеждане на двуезично обучение.[4]
Елзас обхваща площ от 8 283 km2, или 1,5 % от територията Франция, което го прави най-малкият от административните райони на континентална Франция. Той е почти четири пъти по-дълъг от ширината си, разположен в долината между река Рейн и планинската верига Вогези. От 1815 г. граничи с река Лаутер на север, Рейн на изток, Швейцария на юг, регион Франш Конте на югозапад и Лотарингия на запад. Двете исторически и географски области Горен Рейн/О Рен и Долен Рейн/Ба Рен (по-рано известни като Сундгау и Нордгау) са обособени като департаменти. В района има няколко долини, а най-високата точка е Гран Балон в Горен Рейн, който достига височина от 1426 m.[5]
Елзас се характеризира с планински и полуконтинентален климат. Зимите са студени, лятото е горещо и има малко валежи, поради защитата от Вогезите на запад. Град Колмар е вторият най-сух град във Франция, с годишни валежи от само 550 mm, което го прави идеален за производство на вино в Елзас. Докато на запад, в част от планинската верига Вогези, има до 170 дъждовни дни в годината или разлика от 75 дъждовни дни на разстояние само 20 km.
Елзас е разделен на 2 департамента:
Те са разделени административно на 13 окръга, 75 кантона и 904 общини:
Департамент Долен Рейн
|
Департамент Горен Рейн
|
Най-населените градове в Елзас са:
|
|
От 1948 до 1990 г. гербът на Елзас е бил комбинация от два герба и съставен от две части: лява част на Долен Рейн и дясна част на Горен Рейн. През 1990 г. двете части са обединени и гербът придобива сегашния си вид. На червен фон по диагонал от горния ляв ъгъл надолу надясно е разположена бяла сребърна лента, украсена отстрани с дантелени драперия от тесни напречни сребърни винетки. Лентата е заобиколена от 6 златни корони под наклон, групирани в два триъгълника от двете страни на лентата: три в горната дясна част на щита и три обърнати в долната лява част на щита. По същия начин е оформено и знамето на Елзас през 1990 г.
Хералдическите цветове на знамето и герба символизират:
Цветовете на Долен Елзас символизират традиционния елзаски костюм: червена жилетка, носена върху бяла риза.
Бялата лента, украсена от двете страни с бяла дантела, символизира северната част на региона. За първи път символът се среща през 1262 г. върху печата на графовете Верди. От самото начало тази диагонална лента символизира колан през рамо и показва елемента от облеклото на благородниците и рицарите, към който е прикрепено оръжието.
Шестте златни корони символизират бившите владения на Хабсбургите в Южен Елзас. Земите на Горен Елзас принадлежат на Хабсбургската къща от 1130 г. Изборът на символи, като тези корони, датира от 1418 г. и отразява надеждите на Хабсбургите за кралска корона, както и популярността на образа на библейските магове (крале) в Рейнланд. През 1507 г. в обкръжението на Максимилиан Австрийски, съпруг на Мария Бургундска, се споменава, че шестте корони символизират шестте части на древното кралство Бургундия.
Логото на Елзас е звезда, по-голямата част от която е боядисана в синьо – тази част символизира съвременна Франция. Територията на Елзас е маркирана в жълто тук и се намира „на изток“ на звездата-Франция. Неслучайно тези цветове се свързват с цветовете на ЕС, Елзас е представен на тази емблема като посланик между Европа и Франция.
Гъсто населен в миналото, Елзас е известен със своите красиви села, църкви, замъци и други забележителности на големите си градове Страсбург, Колмар, Селеста, Гебвилер, Саверн, Оберн, въпреки че те са били постоянно унищожавани през петвековната война между Франция и Германия.
Най-важният политически, икономически и културен център на Елзас е град Страсбург, който е и столицата и най-големият град на региона. Тъй като градът е дом на десетки международни организации и органи, Елзас е политически един от най-важните региони в Европейския съюз.
Римокатолическата катедрала в Страсбург е построена в готически стил. Строителството на катедралата започва през 1176 г. и завършва през 1439 г. Тя е висока 142 m и в периода от 1625 до 1847 г. е най-високата сграда в света. Днес това е втората най-висока катедрала във Франция след тази в Руан (висока 151 m). В нея се помещава астрономическият часовник от XVI век, който някога е бил смятан за едно от „Седемте чудеса на Германия“.
Замъкът се намира в община Оршвайлер на 757 m надморска височина, издигащ се в долината на Елзас срещу Селеста. Замъкът е построен тайно от Фридрих Хоенщауфен и е разрушаван на няколко пъти. Реконструиран е от 1901 до 1908 г. по поръчка и вкус на император Вилхелм II. Това е един от най-посещаваните средновековни замъци във Франция от туристи.
Хълмът е част от Вогезите и се издига на 764 m височина и се намира в община Отрот. На върха има манастир, посветен на римокатолическата светица Света Одилия, покровителката на Елзас. Манастирът е създаден около 700 г., когато бащата на Одилия оставя замъка си на дъщеря си, която го превръща в манастир.
Езическата стена, наречена така от папа Лъв IX поради предположението, че е построена преди Христос, всъщност представлява три мегалитни единици на няколко километра една от друга:
„Градът на автомобила“ (колекция на братята Шламф) в Мюлуз е най-големият музей на автомобилите в света,[7] с 500 превозни средства, включително 464 автомобила с марка 98, включително колекцията на известния Фриц Шламф – най-голямата колекция на Бугати в света. През 1989 г. музеят е преименуван на „Държавен музей на автомобила – колекция Шламф“. През 2006 г. музеят е реконструиран, разширен, реновиран и преименуван на Град на автомобила (Cité de l'Automobile).
„Влаковият град Мюлуз“, известен още като Френския железопътен музей (Musée français du chemin de fer), е най-големият железопътен музей в Европа.[8] Той съдържа глобална колекция от историята на френските железници, обхващаща площ от около 15 000 m2 с повече от сто превозни средства и хиляди предмети, свързани с железопътния транспорт.
Това е най-големият музей в Европа, посветен на електричеството. Музеят е открит в Мюлуз през 1987 г. с изложбена площ от 4000 m2. Музеят обхваща всички аспекти на електричеството, от исторически до научни.[9]
Екомузеят на Елзас е музей на валоризирането на обичаите, занаятите и народните традиции на Елзас и е най-големият музей на открито във Франция.[10] Това е традиционно елзаско село със 70 автентични елзаски сгради, къщи, мелница, църква и други съоръжения, където традиционните занаяти са представени от актьори, облечени в народни елзаски носии.
Елзас е известен и със своите лозя (особено по 170-километровия Винен път на Елзас от Марленхайм до Тан) и планината Вогези с красивите си зелени гори и езера.
Елзаската кухня е известна с доста кулинарни специалитети. Те включват:
Елзас, един от районите с най-много „звезди“ от гидове, се възползва максимално и понякога надценява своя важен гастрономически репертоар. Въпреки наплива от туристи и известна тривиализация, забележима в Страсбург и в няколко исторически града, разположени по Пътя на виното, голям брой ресторанти се оказват висококачествени и доста често много дружелюбни. Елзаските семейства продължават да ги посещават усърдно и ястията с приятели са много по-обичайни, отколкото другаде. В неделния обяд има тълпи в ресторанти и селски ханове с добра репутация, дори на голямо разстояние от големите центрове (долината на Мюнстер, Haute-Bruche, „Pays des choux“, Ried, регион Brumath, Outre-Forêt, Florival, Сундгау).[11]
Почетно място в традиционните елзаски рецепти и ястия заемат дивечът – законът за лова е специфичен за региона – и свинското месо, въпреки ниското местно производство на свинско месо.
Пастетът от гъши гъши дроб, произвеждан от XVII век, е специалитет от Елзас. Вариант на този пастет под кръгла кора за баница е представен през 1780 г. на масата на военния губернатор на Страсбург. Елзас не отглежда много повече гъски, отколкото прасета, от които въпреки това консумира обилно колбаси. От друга страна отглежда все повече патици за производство на гъши дроб.
Имената на продукти и ястия, на диалект, варират много от един регион до друг: опасни транскрипции, понякога доста обидни френчизации, като „tarte flambée“, са изобилие. Така че, независимо дали се транскрибира Baeckeoffe, Bäckkeoffe, Bækoffa, Bækenoffa, Bækaoffe, винаги става въпрос за смес от меса, картофи, лук, полята с бяло вино, приготвена много дълго във фурната в херметически затворен терин. Въпреки че повече или по-малко францизираните диалектни термини могат да бъдат написани изцяло с малки букви, използването на началната главна буква в немския често е запазено.
Има много традиционни десерти: кужелхопф, чието име често е френизирано в кужлоф, плодови пайове, особено кечи и извара, голямо разнообразие от бисквити и малки сладкиши, наречени Bredele, Bredala или други Bredle (специалитетите Advent), меденки и др. [12]
От Елзас има известни кулинари. Около четиридесет готвачи са включени в национални гастрономически издания (Michelin Red Guide, Gault Millau Guide, Pudlo Guide). Половин дузина готвачи се считат за високо ниво от водачите и гастрономическата преса. Семейство Хеберлин, установено в Рид, придоби световна репутация: Auberge de l'Ill, семеен бизнес, се превръща в институция в средата на XX век, намира се на брега на Ил в Илхосерн, на 15 km северно от Колмар; от 1967 г. постоянно получава три звезди в гида на Мишлен. Серж Дъбс, избран за най-добър сомелиер в света, и Паскал Леонети, най-добър сомелиер във Франция, работят в Auberge съответно от 1972 и 1998 г.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.