Владимир Димитров Поппетров – Майстора е български художник от Македония, едно от големите имена в българската живопис. Твори през първата половина на ХХ век. Изявява се в портретния и пейзажния жанр и в битовата композиция. Неговите портрети и композиции притежават изразителни цветове, идеалистичен рисунък и силно символно излъчване. Майстора има принос и като военен художник — създава стотици скици на българските войски, предавайки емоциите в окопите и бита на войната. Той е и първият официален български военен кореспондент.[1]
- Вижте пояснителната страница за други личности с името Владимир Димитров.
Владимир Димитров – Майстора | |
български художник | |
![]() | |
Роден | Владимир Димитров Поппетров
1 февруари 1882 г.
|
---|---|
Починал | 29 септември 1960 г.
|
Националност | ![]() |
Учил в | Национална художествена академия |
Работил | учител |
Кариера в изкуството | |
Жанр | портрет |
Академия | Художествено индустриално училище в София |
Учители | Петко Клисуров, Жеко Спиридонов, Антон Митов, Иван Мърквичка |
Направление | живопис |
Награди | Димитровска награда (1950) |
Владимир Димитров – Майстора в Общомедия |
Биография
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/22/Dimitar_Petrov_Magarevo_revolutionary.jpg/640px-Dimitar_Petrov_Magarevo_revolutionary.jpg)
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/16/Vladimir_Dimitrov_Maystora%2C_Iliya_Beshkov%2C_Ivan_Lazarov_and_and_students.jpg/640px-Vladimir_Dimitrov_Maystora%2C_Iliya_Beshkov%2C_Ivan_Lazarov_and_and_students.jpg)
Прадядото на Владимир Димитров Димитър е свещеник от македонското битолско село Магарево, който емигрира на североизток. Синът му Петър учи в килийно училище в Кюстендил и също става свещеник, като получава енория в село Вирче, Царевоселско, където се жени за Боя от Панчарево. След създаването на Княжество България в 1879 година семейството емигрира в Бобошево, а по-късно във Фролош, Дупнишко. Вторият син на Петър — Димитър се жени за Кана, бежанка от царевоселското село Стар Истевник. Във Фролош се раждат и двете деца на семейството — Владимир Димитров на 1 февруари 1882 година и Йорданка (Данка, 1888 – 1964).[2]
През 1889 година семейството на Димитър и Кана се преселва в Кюстендил, където Владимир Димитров завършва началното си образование и прогимназия. След 1895 година сменя няколко професии, известно време чиракува като бояджия и работи като писар в Окръжния съд, където талантът му е забелязан. Там е и първата му изложба. С доброволно събрани от съгражданите си средства заминава в София и учи в Художественото индустриално училище (днес Национална художествена академия) при Петко Клисуров, Жеко Спиридонов, Антон Митов, Иван Мърквичка и други. В своя начален период рисува главно портрети (на Александър Теодоров-Балан, Николай Лилиев, Мърквичка, „Майка ми“) и пейзажи („На селската чешма“, „Пладнуващо стадо“ и други). Печели първите награди във всички студентски конкурси. Състудентите му го наричат Майстора. През 1909 година посещава биеналето във Венеция, пътува из Турция, Русия, Италия.
Участва като доброволец в Балканската война (1912 – 1913) — военен художник в целия поход на 13-и пехотен рилски полк и отразява войната в стотици рисунки. Участва и в Първата световна война (1915 – 1918) като художник на 7-а пехотна рилска дивизия. През 1916 се представя на изложбата на художниците от съюзническите армии в Берлин с 13 рисунки. В редица картини отразява българското участие в тези войни и живота на фронта – „Ранени“, „По Беласица“, „Инвалиди“, „На фронта на р. Струма“, „В гр. Скопие, 1916“, „Завръщане от фронта“ и други.
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/Plovdiv-Gallery-Maistora.jpg/640px-Plovdiv-Gallery-Maistora.jpg)
Положителна оценка за новаторството му в областта на графиката дават Николай Райнов, Сирак Скитник, Гео Милев. Критиката поставя името му начело в борбата против академизма и консерватизма.[1]
Между 1911 и 1918 година с прекъсвания заради участието му във войните е учител по краснопис и гимнастика в Търговската гимназия в Свищов, а през 1919 година стажува в Трета мъжка гимназия в София.
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2d/BASA-KYUSTENDIL-1716-Maystora.jpg/640px-BASA-KYUSTENDIL-1716-Maystora.jpg)
Повлиян силно от толстоизма – близък е с толстоистите Никола Венетов, Христо Досев, Димитър Кацаров, Борис Георгиев, Йордан Гуглев. През 1922 година излага картини от цикъла си „Жътва“, посветен на събирането на житната реколта. През 1923 година работи и в Италия.[1] През 1924 година се установява в кюстендилското село Шишковци по покана на Андон Виячев, където живее до 1951 година. Селяните го наричат „Рисувача“, хазяинът му го сравнява с Иван Рилски, а децата го наричат „Дядо Коледа“. През 1924 година сключва договор с американския сенатор д-р Джон О'Крейн, който предварително откупува всичко, което художникът ще нарисува през следващите четири години.[3] През този период тематиката на творбите му е свързана предимно с хората и природата в Кюстендилския край: „Моми“ (около 1925 – 1935), „Моми-сестри от с. Дивля, Радомирско“ (около 1928 – 1930), „Цветница“, „Фамилия“ (около 1928), „Девойка от Кюстендилско“ (около 1930 – 1935), „Жетварка“ (1930 – 1935), „Мома с ябълки“ (около 1930 – 1935), „Жетварка от с. Шишковци“ (1935), „Жетвари на обяд“' (около 1935 – 1938), „Копачки“ (около 1935 – 1938), „Селско момиче сред макове“ (1935 – 1938) и други.
От 1930 до 1951 година работи като учител в кюстендилските села. До 9 септември 1944 година членува в дружество „Родно изкуство“ и в Дружеството на художниците в България, а след това – в Съюза на българските художници. Член е на Българската комунистическа партия от 1946 година.[4] Като член на Националния комитет за защита на мира участва в конгреси във Вроцлав, Париж и Варшава.
Умира на 29 септември 1960 година в болницата ИСУЛ в София.
Изложби
- Самостоятелни
- 1922 – Манежа в София
- 1925 – Художествената академия в София
- 1927 – Художествената академия в София
- Общи
- 1916 – Берлин
- 1922 – Рим
- 1925 – Прага
Награди и отличия
- През 1944 г. е удостоен със званието „почетен гражданин на Кюстендил“.
- През 1950 г. – със званието Заслужил художник.
- През 1952 г. – със званието Народен художник.
- През 1950 г. е отличен с Димитровска награда.
- През 1952 г. – с орден „Кирил и Методий“ I степен.
- През 1957 г. – с орден „Народна република България“ I степен.
- През 1959 г. – с орден „Георги Димитров“.
Вижте също
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/96/VladimirDimitrovGallery.jpg/640px-VladimirDimitrovGallery.jpg)
Литература
- "Автобиография; Родословие на Владимир Димитров Майстора"
- Борис Колев. Владимир Димитров – Майстора. София: Български художник, 1955.
- Boris Kolev. Vladimir Dimitrov, le Maître: monographie. Sofia: Balgarski Houdojnik, 1955.
- Vicho Ivanov. Vladimir Dimitrov – der Meister: 1882 – 1960. Sofia: Sofia-Press, 1968.
- Георги Ст. Димитров. Владимир Димитров – Майстора и българската критика. София: Септември, 1982.
- Аврамов, Димитър. Майстора и неговото време. София, 1989.
- Николов, Михал, „Помощта на Кюстендилското градско управление за Владимир Димитров – Майстора по време на следването му в Софийското рисувално училище“, в Известия на Исторически музей, Кюстендил, т.ІІІ, 1991.
Източници
Външни препратки
Wikiwand in your browser!
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.